1907]  Bergensfeltet  og  tilstødende  trakter  i senglacial  og  postglacial  tid.  IQ  l 
1.  b.  Tectura  virginea,  Mull.,  adskillige  ekspl.  (b.). 
1.  b.  Gihhula  cinemria,  Lin.,  faa  ekspl.  (1.). 
1.  b.  Gihbula  tumida,  Mont.,  faa  ekspl.  (b.). 
1.  b.  Capulus  hungariciis,  Lin.,  et  ekspl.  (1.). 
1.  b.  Lunatia  intermedia,  Phil,  et  ekspl.  (1.). 
b.  Littorina  littorea,  Lin.,  meget  talrig  (b.). 
b.  Littorina  rudis,  Maton,  faa  ekspl.  (b.). 
b.  (b.  a.).  Lacuna  divaricata,  Fabk.,  talrig  (a.). 
1.  b.  Hydrobia  ulvæ,  Penn.,  talrig  (b.). 
1.  b.  Onoba  striata,  Mont.,  talrig  (b.). 
1.  b.  Alvania  punctura,  Mont.,  sjelden  (1.). 
1.  b.  Rissoa  inconspicua,  Ald.,  sjelden  (1.). 
1.  b.  Rissoa  violacea,  Desm.,  faa  ekspl.  (1.). 
1.  b.  Rissostomia  membranacea,  Ad.,  sjelden  (1.). 
1.  b.  Bittium  reticulatum,  da  Costa,  forholdsvis  talrig  (].). 
1.  b.  Clathurella  linearis,  Mont.,  en  del  ekspl.  (1.). 
1.  b.  Nassa  reticulata,  Lin.,  talrig  (1.). 
b.  (b.  a.).  Buccinum  undatum,  Lin.,  et  ungt  ekspl.  (b.). 
a.  (b.  a.).  Neptunea  despecta,  et  brudstykke  (a.). 
Af  de  39  fundne  arter  tilhører  25,  d.  v.  s.  ca.  04  %,  den 
lusitanisk-boreale  gruppe.  Benytter  man  Beøggees  betegnelser, 
faaes  V39  a.  : b.  : 1. 
Selv  om  vi  ikke  har  nogen  stor  procent  af  lusitanisk-boreale 
arter,  viser  det  sig  dog  meget  tydeligt,  at  denne  banke,  der  ligger 
noget  høiere  end  de  øvrige  postglaciale  banker  i Bergensfeltet,  maa 
tilhøre  den  postglaciale  tid.  Vi  maa  nemlig  ogsaa  tage  hensyn  til, 
hvilke  arter  det  er,  som  er  de  forherskende,  og  da  vil  vi  se,  at 
den  art,  som  er  den  dominerende,  er  den  lusitanisk-boreale  ostræa 
edulis. 
Banken  ved  Fanehammeren. 
Lige  ved  Fanehammeren  strækker  der  sig  omkring  det  der- 
værende lille  vand  og  videre  sydover  en  flade,  som  naar  fra  havets 
niveau  og  op  til  ca.  4 m.  0.  h.  Forsøger  man  i denne  flades  øvre 
del  at  bore  ned  gjennem  jordlagene,  linder  man  øverst  et  myrlag 
hvis  tykkelse  paa  de  forskjellige  steder  kan  være  lidt  forskjellig, 
men  som  giennemgaaende  synes  at  være  ca.  1 m.  mægtigt.  Under 
dette  kommer  saa  det  skjælførende  lag,  hvis  mægtighed  synes  at 
