1907]  Bergensfeltet  og  tilstodende  trakter  i seiiglacial  og  postglacial  tid. 
225 
stilling  af  faunaen  fra  de  forskjellige  forekomster  viser  os,  at  vi 
staar  overfor  en  koreoarktisk  og  paa  enkelte  steder  en  arktisk 
fauna.  Beviser  for  tilstedeværelsen  af  en  varmeiæ  interglacialtid 
er  saaledes  disse  afleiringer  ikke;  men  det  vil  selvfølgelig  ikke  være 
berettiget  paa  grundlag  af  disse  fund  at  benegte,  at  der  engang 
her  vesterpaa  kan  have  været  en  saadan.  Skulde  man  engang 
under  moræne  eller  indbagt  i moræne  tinde  skjæl,  der  vitlnede  om 
en  virkelig  varm  interglacialtid,  maa  de  lier  af  mig  ovenfor  omtalte 
afleiringer  hidrøre  enten  fra  begyndelsen  eller  slutningen  af  denne. 
Under  enhver  omstændighed  berettiger  de  nævnte  forekomster  os 
til  at  slutte,  at  efterat  isen  havde  trukket  sig  tilbage  saa  langt,  at 
ialfald  de  ydre  kyststrøg  var  blevet  isfri,  fandt  der  en  fornyet  og 
ahnindelig  bræfremrykning  sted.  Detaljerne  i denne  fi-emrykning 
kjender  vi  ikke,  og  vi  har  heller  ikke  nogen  tydelig  udviklet  mo- 
rænerække  paa  det  nuværende  norske  fastland,  der  viser  os,  hvor 
langt  isen  er  naaet.  Maaske  har  den  naaet  udenfor  landets  nu- 
værende grænser. 
De  forskjellige  rækker  af  store  moræner,  der  modsvarer  de 
store  østlandske  endemoræner,  raerne,  ligger  i Bergensfeltet  inde  i 
de  inderste  fjorde,  og  i det  tidsrum,  som  er  betegnet  som  ratiden, 
maa  derfor  størstedelen  af  Bergensfeltet  have  været  isfrit,  mens 
storbræen  den  gang  østerpaa  som  en  samlet  masse  naaede  frem  til 
havet.  At  ogsaa  i Bergensfeltet  bræei'iie  har  gaaet  ud  i havet  i 
dette  tidsrum,  ser  vi  deraf,  at  raerne  ogsaa  i Bergensfeltet  er  lag- 
delt. Og  da  i’aerne  endvidere  naar  op  til  høider  mellem  40  og  50 
m.  over  nuværende  havstand,  er  vi  berettiget  til  at  antage,  at  lan- 
det saavel  i Bergensfeltet  som  i Kristianiafeltet  laa  laveiæ  end  nu. 
I den  derpaa  følgende  tid,  da  bræerne  trak  sig  tilbage  fra  de  græn- 
ser, som  markeres  ved  raerne,  og  vi  har  her  vesterpaa  saavelsom 
østerpaa  flere  rækker  af  dem,  synker  landet  yderligere  omtrent  i 
samme  forhold  som  i Kristianiafeltet,  indtil  det  naar  op  til  den 
græuse,  som  markeres  ved  de  høieste  terrasser,  som  vi  linder  ud- 
viklet i alle  de  Ugtigere  fjordarme,  og  som  jeg  har  betegnet  som 
de  epiglaciale  terrasser  eller  yoldiaterrasserne.  Det  synes  endog- 
saa,  som  om  landet  i Bergensfeltet  en  ganske  kort  tid  har  ligget 
endnu  nogle  meter  lavere. 
Yoldiaforekomsten  ved  Vindenes,  der  synes  at  være  dannet 
under  den  sidste  del  af  sænkningen,  viser  en  fauna,  der  minder  om 
den,  vi  nu  linder  paa  grænsen  mellem  varmere  og  koldere  zone  i 
Hvidehavet,  og  det  er  vel  sandsynligt,  at  der  lidt  senere  indtræder 
38 
