Forord. 



jT ør den norske hvalfangst begyndte i Sydafrika i 1909, gaves 

 der kun meget sjelden anledning til at studere hvaler fra denne del 

 av verden. 



Naar en sjelden gang en hval strandet paa kysten, blev den 

 som regel opspist av haier eller ødelagt av brændingen og varmen 

 før nogen av landets faa videnskapsmænd kunde naa frem til stedet 

 gjennem de utstrakte, veiløse sandørkener. 



Det er derfor ikke saa overraskende at de større sydafrikanske 

 hvaler har kunnet forbli ukjendt helt til den sidste tid. 



Endnu i 1901 har saaledes den fremragende sydafrikanske 

 zoolog, W. L. Sclatee, kun følgende ord at si om slegten Balaenop- 

 tera (i det bekjendte standark-verk „Fauna of South Africa"): 



„Fin whales are not uneommon off the coast of South Africa, 

 but so far as I know, no specimen has ever been secured for a 

 museum, or been examined by a competent authority." Efter denne 

 uttalelse anfører han artskaraktererne for de 4 nordlige finhval-arter 

 for at lette en fremtidig sammenligning med de ved Sydafrika fore- 

 kommende former. 



Da de norske hvalfangere vendte hjem efter den første sæson 

 i Sydafrika, berettet de om en slags „ seihval", som skulde fore- 

 komme dernede. 



Seihvalen (Balaenoplera borealis) var imidlertid aldrig tidligere 

 paatruffet søndenfor Cape Blanco (21° n. br.), og da de syd- 

 afrikanske bardehvaler idetheletat — som ovenfor nævnt -- var 

 ganske ukjendt, vilde det fra et videnskabelig synspunkt være meget 

 ønskelig at faa undersøkt disse forhold nærmere. 



Dette lot sig imidlertid ikke gjøre med de smaa midler som 

 vort universitet kan raade over for denslags foretagender. Da til- 

 bød konsul Johan Bryde i Sandefjord — som ogsaa ved tidligere 



