38 Carl Fred. Kolderup. [Nr. 8 



fenhet. I den sone som paa profilet er betegnet som II a. er 

 gneisen meget opsprukken og sønderknust. Flere centimeter brede 

 aarer av rød granit gjennemsætter paa nogen steder gneisen paa 

 kry ds og tvers. Bergarten falder 65 ° mot øst. I den næste sone 

 (II b) er gneisen mindre opsprukken, og de forekommende linser av 

 rødlig granit er mindre. Jeg har undersøkt nærmere en finkornig, 

 grønlig gneis med enkelte 3 mm. lange individer av rød feltspat 

 fra denne sone. Under mikroskopet sees de større feltspatindivider 

 at være adskillig opknust, og da enkelte av brudstykkerne har 

 tvillinglameller, er ialfald en del av disse feltspater plagioklas. I 

 den finkornige masse sees talrike, uregelmæssig begrænsede korn 

 av epidot, hvis længde sjelden overstiger 0.3 mm., dog maalte jeg 

 længden av ett til 1 mm. Sammen med epidot optrær gjerne blade 

 av grøn klorit, desuten sees feltspat, kvarts og svovelkis. Felt- 

 spaten synes væsentlig at beståa av ortoklas, men der tindes ogsaa 

 litt sur plagioklas. 



Efter disse gneiser følger saa en sone med fyllit (III), der ved 

 jernbanelinjen er ca. 20 m. bred og falder 65 ° mot øst. Fylliten har 

 en bulet struktur og indeholder foruten muskovit ogsaa biotit og 

 klorit samt kvarts, kalkspat, rutil og granat. Den minder noget 

 om en tilsvarende bergart nær Bergens museum og nærmer sig 

 dimmerskiferne. Under mikroskopet ser man talrike blade av en 

 lys. brun biotit, der delvis samler sig til større aggregater og ofte 

 er kloritisert. Muskovit sees ikke saa hyppig. Kvarts er der 

 meget av. Det samme gjælder kalkspat, der kan samle sig til større 

 aggregater; bergarten bruser ogsaa for kold saltsyre. Rutil tindes 

 i talrike smaa, enkle krystaller og tvillingkrystaller rundt omkring 

 i bergarten. .Granaten, der er lys rød, optrær i optil 2.5 mm. 

 lange individer, der viser litt krystallografisk begrænsning. Længst 

 mot vest er fylliten noget gneisagtig, og grænsen mot den vesten- 

 forliggende gneis er ikke, som man maaske kunde formode, et for- 

 skyvningsplan ; i den østlige del er bergarten mere fyllitisk og like 

 ved grænsen mot den østenfor liggende hornblendeskifer noget op- 

 presset. uten at man dog tør tale om noget egentlig forskyvnings- 

 plan ved grænsen. 



Den næste sone (IV) bestaar av hornblendeskifer, som falder 60 ° 

 mot øst. Den er ved vestre tunnelaapning løsere og lysere end 

 indc i tunnellen, hvor den er haard og smaafoldet. En typisk 

 prøve inde fra tunnellen har jeg undersøkt nærmere. Makro- 

 skopisk var den en uregelmæssig smaafoldet, finkornig hornblende- 



