1914—15] Myntfund i Kalfarlien. 



større betalinger anvendtes vistnok som regel denne sidste betalings- 

 maate. Dette gjælder f. eks. den indbetaling av i løpet av 7 aar ind- 

 samlede Peterspenger fra Bergens valgte biskop Arne Sigurdsøn til 

 erkebiskop Jørund, som omhandles i to diplomer av 20 september 

 1305, *) og hvori bl. a. forekommer „in grossis Erici septem marchas 

 ponderis ejusdem. 11 Ordet ejusdem gaar tilbake paa det i den fore- 

 gaaende sætning anvendte uttryk „ponderis Noricani", og de omtalte 

 „Eriks Grosser" sigter utvilsomt til de helpenninger, som det fore- 

 liggende fund repræsenterer, samt til de enten samtidige eller litt 

 ældre helpenninger av sterlingtypen. 



Efter den lødighet som paa proberstenen er fundet for de under- 

 søkte eksemplarer av de tidligere kjendte mynter av skjold typen, 



m 



%# v -f 



Fig. 2. Vi mispræg blandt myiiterne fra Kalfarlien. 



nemlig 4- å 5-lødighet, skulde en vegtmark av disse penninger være 

 omtrent 1 ganger slettere end en vegtmark rent sølv. Det lønner 

 sig imidlertid litet i denne sammenhæng at gaa dypere ind paa det 

 forhold mellem sølv og mynt, som disse mynter gir uttryk for, av 

 en grund som jeg nu skal omtale, og som er avgjørende for bedøm- 

 melsen av hele dette myntfunds karakter. 



Jeg sigter hermed til, at det ved kemisk analyse av 3 av fundets 

 mynter ved universitetets kemiske laboratorium har vist sig, at 

 mynterne praktisk talt er av ublandet kobber. To av myn- 

 terne blev først renset ved behandling med saltsyre og ammoniak og 

 viste ved den paafølgende analyse en sølvgehalt av henholdsvis 1.24 

 og 1.28 procent. Ved den 3dje, som ikke underkastedes en saadan 

 rensning, bestod kjernen, utgjørende 92.5 procent, av rent kobber, 

 mens resten, 7.5 procent, omgav mynten som en sort slagg og inde- 

 holdt omtrent: 



2 % jern, 



0.4 % lerjord, 



1 % sølv, 



2 % SVOVl, 



2 % kiselsyre og silikater. 



l ) Pipl. Norw. IV, Iste Halvdel. S. 64—66. 



