50 Jens Holmboe. [Sr. 1 



disse notiser her, uagtet de er altfor knappe til at gi noget fyldig 

 billede av tæleløsningens almindelige forløp. 



Med tæle tænkes i denne sammenhæng først og fremst paa den 

 virkelige v inter -tæle, den som har dannet sig i vinterens løp. 

 Denne tæle maa ikke forveksles med de tæledannelser i markens 

 overflate som gjerne optrær utover vaaren hver gang termometret 

 viser kuldegrader. Denne sidste slags tæle kan rigtignok ogsaa 

 sinke vegetationen i dens utvikling. Men den stikker saa li tet dypt, 

 at den i regelen forsvinder den første godveirsdag, og den kan derfor 

 ikke som hindring for vegetationens utvikling maale sig med vinter- 

 tælen, som har tat maaneder for at dannes og som ofte ogsaa kræver 

 mange ukers mildveir for at forsvinde. 



Om vintertælen er først at si, at der er stor forskjel med hen- 

 syn til dens utbredelse og dens tykkelse de enkelte aar. Naar der 

 tidlig paa høsten falder meget sne, uten at der i forveien har været 

 nogen sterk barfrost, og snedækket blir liggende uforstyrret til vaaren, 

 kan det hænde at marken om vaaren praktisk talt er tælefri. Ifølge 

 optegnelser som kirkesanger P. C. Nikolaisen velvillig har stillet 

 til disposition var dette ved Tromsø tilfældet vintrene 1880 — 81 og 

 1887 — 88, og det var likeledes tilfældet vinteren 1910 — 11 over 

 store deler av Tromsø amt. Størst tykkelse faar tælen naar der 

 høsten og vinteren i forveien har været meget barfrost. 



I det store og hele tat kan man vistnok gaa ut fra, at vinter- 

 tælen i lavlandet i Tromsø amt paa steder som ikke er exceptionelt 

 ugunstig beliggende i regelen vil være borte fra de jordlag hvor 

 den kan ha nogen indflydelse paa græsvegetationens vekst i den 

 sidste tredjedel av mai. Der er dog ogsaa aar hvor tælens virk- 

 ning gjør sig gjældende et godt stykke ut i juni. T 1871 heter 

 det saaledes i „ Tromsø Stiftstidende" for 8 juni, at tælen endnu 

 paa den tid hindret markerne i at grønnes. I kirkesanger P. M. 

 Lilleeng's optegnelser fra Lerbækmo i Maalselven heter det 

 under 9 juni 1908, at løvskogen endnu var ganske svart paa grund 

 av den svære tæle i jorden; samme aar klager ogsaa Amund Rei- 

 ersen Olsborg i sine optegnelser (under 5 juni) over tælen. 



Tælen ligger ialmindelighet længere i flatt terræn end i bakker 

 som skraaner mot solen, længere i vaat end i tør mark, længere i 

 skog end i aapent terræn. Særlig ligger den længe i vaate torv- 

 myrer, om den end her gjerne forholdsvis tidlig kan gaa bort fra 

 selve overflatelaget; torven er nemlig en slet leder for solvarmen. 

 I myrerne paa den lille Risø ut for Kvalsund, like ute ved det 



