﻿26 James A. Grieg. [Nr. 1 



ringe forskjel i de hydrografiske forhold, at det at flere av skjærgaards- 

 formerne mangler inde i fjordene ikke kan skyldes forskjel i temperatur 

 og saltgehalt. Jeg skulde være mere tilbøielig til at anta, at det skyl- 

 des, at der i den tid de gyter og larverne sværmer, ikke paa de større 

 dyp findes indgaaende strømmer, som kan føre dem ind i fjordene. 

 Medvirkende og muligens den væsentligste grund til, at de for 

 skjærgaarden og kystplataaerne karakteristiske dypvandsformer har 

 saa vanskelig for at trænge ind til de indre partier av Vestlandets 

 fjorder, er forøvrig barrierene eller ryggene, som strækker sig tvers 

 over fjordene og deler dem i en række bassiner, det ene bak det 

 andet helt ind til fjordbunden. I de større fjorder ligger mange av 

 disse tverrygger meget dypt, i Hardangerfjorden og Sognefjorden 

 saaledes paa et dyp av 400 — 800 meter, ja endog dypere. De 

 ligger saa dypt, at de ikke formaar at holde ute fra fjordene det 

 varme og salte atlantiske vand, men de virker hemmende paa den 

 indgaaende bundstrøm og, ifølge dr. Helland-Hansen, driver denne 

 opad. En del av denne opadgaaende strøm og derved ogsaa det 

 plankton (larver og Qgg), som føres avsted med den, kan drives 

 saa høit opad, at den blir grepet av den utadgaaende overflatestrøm 

 og ført ut fjorden av denne. For hver barriere den indgaaende 

 bundstrøm støter paa gjentar dette sig. Det er derfor klart, at 

 skjærgaards- og plataaplanktonet vil ha vanskelig for at trænge 

 ind til bunden av fjorder som Hardanger- og Sognefjorden, idet det 

 paa sin vei indover fjordene litt efter litt ,.avfiltreres" av barrierene. 



I „Om arktiske dyreformer i Christianiafjorden" 1 ) omtaler M. 

 Saks, at han under sine undersøkelser av Kristianiafjordens fauna 

 „stødte paa et mærkværdigt forhold, nemlig forekomsten, fornemme- 

 lig i de større dybder, af et antal hidtil ikke ved vor sydkyst be- 

 mærkede arktiske dyreformer af forskjellige klasser. De forekomme 

 især i nærheden af Drøbak, en egn, som desuden frembyder et 



storartet geologisk phænomen fra quartærperioden , en 



hævning af milelange strækninger af havbunden fra et meget be- 

 tydeligt dyb hvormed sødyrenes nuværende udbredning paa disse 

 steder udentvivl staar i nøie forbindelse. De synes at være de 

 igjenlevende levninger af en arktisk fauna („ arctic outliers" 

 som E. Forbes benævner lignende, paa enkelte pletter af hav- 

 bunden ved de Britiske øer forekommende), som i en foregaaende 



J ) Christiania Vidensk. Selsk. Forhandl. 1865, p. 196. 



