﻿28 James A. Grieg. [Nr. 1 



at en derefter indtrædende høiere temperatur og større saltgehalt 

 af havvandet har maattet virke hemmende paa det arktiske dyreliv 

 og i forening med havstrømmenes forandrede retning endyderligere 

 bidraget til at fortrænge de oprindelige urbeboere. Hvad havvandets 

 høiere temperatur angaar, saa maa den første indvirkning have ytret 

 sig deri, at de tidligere paa grundt vand levende former lidt efter 

 lidt søgte dybere ned, hvor afvekslingerne i temperaturen er mindre 

 følelige. Den første forandring maatte derfor spores i littoralzonen 

 som inden forholdsvis kort tid maa ha forandret sin character fra 

 arktisk til germannisk. I de dybere zoner har forandringen gaaet 

 betydelig langsommere for sig, skjønt den ogsaa her maa have skredet 

 sikkert frem, da golfstrømmens indvirkning ialfald ved havkysterne 

 vistnok strækker sig meget dybt ned. I de dybe fjorde maa man 

 som allerede anført antage, at golfstrømmens indvirkning har været 

 langt mindre følelig og hovedsagelig kun indskrænket sig til en om 

 sommeren høiere temperatur af de øvre vandlag som følge af det 

 mildere klima. Dette har vistnok været tilstrækkelig til allerede 

 meget tidlig at give littoralzonen her dens germanniske character, men 

 har forholdsvis mindre berørt de dybere zoner, hvor man endnu 

 linder det arktiske element sterkt fremtrædende. De fra vore 

 høifjelde kommende elve, hvoraf saa mange udmunder i disse fjorde, 

 tjener baade til at af kjøle de dybere vandlag og til at forringe 

 havvandets saltgehalt her, og hidføre altsaa netop nogie af de 

 vigtigste betingelser for det arktiske dyrelivs udvikling. Mens vi 

 derfor kun yderst sjelden og først paa de allerstørste dybder kunne 

 ved sydligere havkyster opdage en eller anden, som det tydelig 

 sees forkrøblet og i sin udvikling hemmet arktisk dyreform, tinder 

 det merkelige forhold sted at i vore dybe fjorde kunne finde ægte 

 dyreformer, ikke alene i temmelig betydelig antal, men endog, som 

 det synes, i sin fulde vigør og af likesaa betydelig størrelse, som 

 i deres nuværende egentlige hjem, ishavet — — — ". 



I „Undersøgelser over Hardangerfjordens fauna u kommer 

 G. 0. Sårs paany tilbake til teorien om at vore fjorder huser en 

 relikt arktisk fauna. Om faunaen ved Utne skriver han saaledes:; 

 „Det var i høi grad paafaldende at gjenfinde her mange af de a f 

 mig tidligere alene ved Lofoten, men ikke paa de mellemliggende 

 kyststrækninger observerede former. Disse former er uden tvivl alle 

 levninger af den rent arktiske fauna, der engang, i den saakaldte 

 glaciale tid, raadede langs vor hele kyst og som her i de indeluk- 

 kede fjordbassin endnu delvis har kunnet bibeholde sin oprindelige 



