﻿1913] Bidrag- til kundskapen om Hardangerfjordens fauna. 31 



kyst og* i vore fjorde. Vi linder dem derfor almindelig' utbredt 

 langs hele kysten op til Lofoten, ja endog nordligere. Der er dog 

 nogen arter, indvandret under den varmeste del av den postglaciale 

 periode, der likesom nogen arktiske arter kun har hat en ringe 

 tillempningsevne. Vi linder dem kun enkeltvis og sparsomt eller 

 paa særlig lune og beskyttede steder, hvor våndet om som- 

 meren kan opnaa en meget høi temperatur. I de postglaciale av- 

 leiringer kan de derimot optræ i saadanne mængder at de danner 

 ledeformer. Det er saaledes tilfældet med Isocardia cor, som er 

 ytterst talrik i nogen postglaciale avleiringer, men som i vor tid 

 kun sjelden lindes levende. Ved Vik og Leikanger, Sogn, hvor 

 jeg skrapet somrene 1902 — 1904, fandtes talrike døde skaller, 

 men av levende individer kun et større og to mindre. Tapes de- 

 cussatus, som likeledes er meget karakteristisk for nogen postglaciale 

 avleiringer, er nu ganske utdød ved vor sydkyst og i Kattegat. 

 Ved vor vestkyst lindes den kun levende i nogen særlig lune og 

 vel beskyttede bugter og viker. 



Med samme ret som der tales om en relikt arktisk fauna i de 

 vestlandske fjorde, kan man derfor tale om en relikt postglacial fauna, 

 som bestaar av varmekjære lusitaniske arter, som er indvandret i en 

 tid da klimatet var mildere end i nutiden og som nu har vanskelig 

 for at klare sig. Til denne fauna hører arter som: Pecten varius, 

 Pecten pusio, Area tetragona, Isocardia cor, Circe minima, Tapes 

 decussatus, Lutraria elliptica, Scrobiadaria piperata, Psammobia ves- 

 pertina, Sphænia binghami, Craspedotus ottavianus, Barleeia rubra, 

 Scala commnnis, Seeda turtonæ, Seeda trevelyana, Aclis supranitida. 

 Eidima polita, Stilifer turtonce, Actæontornatilis, Retitsa truncatulus, 

 Bulla utriculus, Pleurobreinchus plumida, Bonellia viridis, Sipuncu- 

 lus priapidoides, Amphiura filiformis, Peirechinus miliaris, Echino- 

 cardium cordatiim, Caryophyllia smithii o. s. v., alle arter, som nu 

 er meget sjeldne ved vor kyst eller som kun kan leve paa særlig 

 vel beskyttede steder! De fleste av disse arter kjendes fra post- 

 glaciale avleiringer, hvor nogen av dem endog er meget talrike. 



Til denne gruppe skulde jeg være tilbøielig ogsaa at henføre 

 Ostrea edulis. Det er nemlig ikke alene tidligere tiders rovdrift 

 som totalt har ruinert de naturlige østersbanker, men sikkerlig 

 ogsaa forandrede hydrografiske forholde. Østersyngelen maa for at 

 kunne fæste sig ha en temperatur av 20 — -26° Cel. En saa høi 

 temperatur faaes kun aarvist i indelukkede poller som Espevik- 

 pollen, Inderøpollen, Ostraviktjernet o. s. v. I mere aapne poller 



