﻿1913J Kristtornen i Norge. 67 



Dette angis rigtig av N. Stromborg allerede i 1842; denne for- 

 fatter har imidlertid en avvikende opgave om tiden da træet blev 

 utryddet: „I Sverige har detta vackra trad fordom mycket sparsamt 

 funnits i Askums socken i Bohuslån, men finnes derstades icke 

 numera, sedan det sista genom nyfiket och vidskepligt folk miss- 

 handlade slutligen fortorkade tradet for 5 eller 6 år sedan upprycktes." 1 ) 

 Ifølge Stromborg skulde træet altsaa være blit ødelagt omkring 

 aar 1836—37, ifølge Areschoug derimot allerede ca. 1823 — 25 

 (eller — hvis vi regner de 10 å 12 aar tilbake fra publikationen 

 av hans reiseberetning — ca. 1826—28); da Areschoug i 1835 

 har været paa selve voksestedet og uttrykkelig nævner at han ved 

 denne leilighet har faat sine oplysninger av stedets folk, er der 

 grund til at anse hans tidsangivelse som den paaliteligste. 



IV. Litt om kristtornens voksemaate i Norge. 



Kristtornen, som ifølge Christ i Alperne kan stige op til høi- 

 •der paa indtil 1200 m. o. h., 2 ) er hos os en utpræget lavlandsplante. 

 Man kan vistnok trygt si, at den aller største del av hvad der i 

 Norge findes av denne træart vokser i en høide av ikke over 50 

 m. o. h. Der kjendes dog eksempler paa, at kristtornen ogsaa i 

 Tort land kan vokse i noget større høide. Paa Svanøen i Sønd- 

 fjord, en ø som utmerket sig ved sin ganske usedvanlig frodige 

 trævegetation og ogsaa ellers ved sin rike plantevekst, vokser der 

 iflg Jens Svanøe kristtorn helt op til øens høieste punkt, ca. 190 m. 

 {600 fot) over havet. Omtrent til samme høide eller endnu noget 

 høiere stiger den i den sydlige del av Søndhordland; opmaalings- 

 •assistent 0. Sørvig, som har anstille t meget nøiagtige iagttagelser 

 over kristtornens forekomst i Finnaas herred, meddeler nemlig at 

 den her i de frodige lier paa sydsiden av fjeldet Siggen naar op 

 til en høide av ca. 200 m. o. h. Dette er saavidt hittil bekjendt 

 kristtornens absolute høidegrænse i Norge. Selv ved .sydkysten 

 træffes den neppe ofte saa høit som 100 m. o. h.; paa Fede i 

 Kvinesdal vokser nogen eksemplarer iflg. meddelelse fra navigations- 



x ) Botan. Notiser 1842, p. 195—196. 



2 ) H. Cheist: Das Pflanzenleben der Schweiz, p. 157. Ziirich 1882. 



