﻿1913] Norges jordskjælv. 



Selsk. Skr. XI). 8) K. E. A. v. Hoff: Geschichte der durch 

 Ueberlieferung nachgewiesenen natiirlichen Veranderungen der 

 Erdoberflache. (Gotha 1822—34. 3 B.). 9) Ch. Kefekstein: 

 „Versuch eines chronologischen Verzeichnisses der Erdbeben 

 und Vulkanausbriiche seit Anfang unserer Zeitrechnung" (Zeitung 

 fiir Geognosie, Geologie und Naturgeschichte des Innern der 

 Erde 1828). Endvidere har Keilhau endel av sine etterret- 

 ninger fra dagspressen („Rigstidende" og „Morgenbladet"), fra 

 enkelte bind av Kgl. Svenska Yetenskaps-Akademiens Handlinger 

 og fra hr. Dass paa Lurø. 



Den første del av Keilhaus avhandling (s. 82 — 120) inde- 

 holder en fortegnelse over de ikke alene i Norge, men ogsaa del- 

 vis i tilstøtende lande (Sverige, Danmark og Finland) indtrufne 

 jordskjælv. Fortegnelsen begynder med det store jordskjælv i 1344. 

 Det sier sig selv at en saadan fortegnelse maa bli mangelfuld, 

 idet det jo er forholdsvis faa jordskjælv som der foreligger skrift- 

 lig beretning om, og de beretninger man har fra tidligere tider er 

 yderst knappe saa at man som oftest endogsaa ikke tilnærmelsesvis 

 kan faa rede paa skjælvenes utbredelse og forhold forøvrig. Beteg- 

 nende i saa henseende er det at fortegnelsens første jordskjælv skriver 

 sig fra 1344, dens andet fra 1612; likeledes kan nævnes at Keil- 

 hau fra hele det 17de aarhundrede kun kjendte 6 norske og et 

 svensk jordskjælv. 



I det andet avsnit av avhandlingen omtaler Keilhau hævning 

 og sænkning av landplaten, og fremhæver hvorledes en pludselig 

 forandring saaledes som f. eks. i Chile har ledsaget jordskjælv. 

 Han kommer ved sine betragtninger til det resultat at forandringerne 

 i forholdet mellem land og vand her i Norge i motsætning til de 

 i Sverige og Finland stedfundne langsomme forandringer er skeet 

 støtvis, og disse „i Avsatser foregaaende Forandringer kunne sik- 

 kerligen ikke forklares naturligere, end naar man anseer dem som 

 Resultater af saadanne Opstød, som ledsage Jordskjælv". I en 

 anmerkning tilføier han: ..Skulde dog ikke ogsaa hin under en 

 jævnere bevægelse stedfindende Forandring ved den botniske Bugt 

 og Østersøen kunne antages at være en rykvis foregaaende Opstig- 

 ning hvorved de enkelte Satser kun ere des mindre og følge des 

 hyppigere paa hinanden." I det sidste avsnit av sin avhandling 

 omtaler Keilhau de jordskjælvstheorier som er fremsat av flere 

 forskere. 



