27 



Aripioarele diferă şi ele la aceste 2 specii. Distanţa între cele 2 ari- 

 pioare dorsale este mult mai mică şi cuprinde cel mult 3 — 5 serii de solzi. 

 începutul primei dorsale este aici cu mult mai apropiat de vârful botului 

 decât la cealaltă specie; aici începutul primei dorsale este aproape dea- 

 supra inserţiunii ventralelor, pe când la A. streber el este cu mult mai 

 înapoi. Aripioarele ventrale nu au aici dimensiuni atât de mari ca la spe- 

 cia precedentă, iar caudala este aici cu mult mai mare. 



In afară de acestea aripioarele mai diferă în mod cu totul particular prin 

 numărul diferit al radiilor lor, după cum s'a arătat prin diagnoze şi for- 

 mulele ambelor specii. 



Coloraţiunea. Colorile fundamentale ale acestei specii nu diferă mult 

 de cele dela specia precedentă, numai că aici avem cele 4 — 5 dungi mari 

 transversale îndreptate înainte, cari nu sunt bine limitate ci se unesc şi 

 se pierd unele în altele, aşâ că dau corpului un aspect cu mult mai în- 

 chis. Coloarea aripioarelor e gălbie, numai caudala e brună. Partea ven- 

 trală e albă gălbue, sau câte odată bătând puţin în roşu — coloarea hainei 

 nupţiale. 



Dimensiunile. Corpul la această specie este incomparabil mai mare 

 decât la specia precedentă. Exemplarele obişnuite complet desvoltate au 

 o lungime de 30 — 40 cm. Cel mai mare exemplar pe care l-am văzut 

 avea 48 cm. 



Respândirea. Patria Pietrarului este Dunărea, de aicea el emigrează şi 

 în partea inferioară a râurilor mai mari ca; Prutul, Şiretul, Oltul, Jiul, 

 nu se sue însă în ele atât de sus ca Fusarul şi nici în aşâ mari cantităţi. 

 Pentru descrierea de faţă au servit 6 exemplare din diferite părţi ale 

 Dunării, 1 din Jiu şi 1 din Prut. 



Biologia. Pietrarul trăeşte mai cu seamă în Dunăre, la locuri adânci 

 unde este un fund pietros sau nisipos. El nu intră în bălţi, ci cel mult 

 primăvara în mod excepţional prin unele gârle adânci, unde găseşte apă 

 curgătoare şi fundul care-i convine (d. ex. la gârla Lăţimea din Dobrogea). 



El este un peşte răpitor şi se hrăneşte cu viermi, larve de insecte, ouă 

 şi pui de peşti. 



Pietrarul leapădă icrele prin Aprilie şi Maiu şi îşi alege pentru acest scop 

 locuri în Dunăre, cu fundul pietros şi ceva mai ridicat. Puii se ţin la lo- 

 curi pietroase cu o adâncime cam de 1 — 1,5 m., unde găsesc hrană su- 

 ficientă şi cresc repede. 



Părăsite. Până astăzi au fost descrise la această specie ca părăsite : un 

 nematod Cucullanus elegans şi un trematod Distomum nodulosum, am- 

 bele parasitând în intestine. 



întrebuinţare. Pietrarul are o carne foarte gustoasă şi uşor digestibilă. 

 Nu joacă însă un rol mare în alimentaţiune, deoarece nu se prinde nici 

 odată în aşâ de mari cantităţi deodată. 



El se prinde cu plasa, cu tifanul, cu laptaşul şi câte odată cu pripoane ; 

 de asemeni cade des la setea de cegă (Cegarniţâ). 



Numele populare. Din cauza formei sale asemănătoare cu un penis nu- 

 mele său adevărat în toate părţile terii este P ciobanului. I se mai 



zice însă şi Sulă, Pietrar sau Peşte de piatră, iar în susul Dunării şi în 

 Oltenia îl mai numesc şi Fus confundându-1 cu cealaltă specie. 



