33 



regiunea deltei Dunării, 7 exemplare din mare, 8 exemplare din balta 

 Bugeac (judeţul Constanţa) şi o serie de pui dela 2 cm. lungime în sus. 



Biologia. Răspărul trăeşte de preferinţă în apa curgătoare a Dunării, 

 dar mai cu seamă în partea ei inferioară; nici apa sălcie a Razimului însă 

 şi a mării din faţa gurilor Dunării nu-i displace şi aici chiar se găsesc 

 exemplarele cele mai mari. Se credea că nu intră prin bălţi, totuşi l-am 

 putut constată la noi foarte adeseaori în bălţile Dunării şi mai cu seamă 

 în timpul iernii. In privinţa hranei el se aseamănă foarte mull cu Ghiborţul. 

 Epocele sale de reproducţiune sunt în Aprilie şi Maiu. In luna lui Iunie 

 ouăle sunt complet desvoltate şi mai în fiecare vară am găsit între 15 

 Iunie până pe la mijlocul lui Iulie cantităţi mari de pui mici în balta puţin 

 adâncă de lângă farul dela gura Sulinei. Puii ca de 2 cm. lungime sunt 

 albi cu totul sau transparenţi şi se recunosc uşor după ochii lor negri 

 foarte mari. 



Părăsite. S'au descris până azi la el numai 2 parazite : Ascaris dentata 

 şi Echinorynchus proteus, este însă sigur că are mai multe specii pe cari 

 în parte le-am şi colectat, însă nu le-am putut încă determină. 



Intebuinţarea şi modul de prindere este cam acelaş ca şi la specia 

 precedentă. Carnea Răspărului este foarte bună la gust şi aduce cu gustul 

 şalăului, totuş acest peşte fiind foarte rar nu are nici o importanţă comer- 

 cială. Pentru prins nu sunt instrumente speciale, ci se pescueşte cu di- 

 feritele plăşi mari (năvoade, voloace, tifane, etc.) împreună cu alţi peşti. 



Numele populare. Pescarii români din Turtucaia, cari pescuesc în mai 

 toate apele noastre, îi zic Răspăr, nume pe care îl dau şi la Ghiborţ. 

 Alţii îi zic Meles, adică amestecătură, din cauză că îl consideră ca cor- 

 citură de Biban cu Şalău (Turtucăienii dela balta .Călăraşi). Lipovenii 

 din delta Dunării îl numesc Kahna. Cei mai mulţi pescari nici nu-1 cu- 

 nosc fiind foarte rar. 



înainte de a termină cu descrierea diferitelor specii de peşti aparţinători 

 familiei Percoideilor, cred necesar să amintesc că — în afară de Lucioperca 

 marina Cuv., despre care am vorbit mai sus — mai există încă două 

 specii caracteristice afluenţilor Mării Negre, pe cari cu toate cercetările 

 mele îndelungate şi foarte zeloase nu am putut să le descoper în apele 

 noastre. Aceste specii sunt: Acerina rossica Cuv. et Val. şi Percarina 

 Demidoffii Nordm. Cum că aceste specii în adevăr lipsesc în aceste ape 

 sunt aproape sigur, deoarece timp de aproape 13 ani le-am căutat în 

 continuu fără a le putea găsi şi deoarece nici cei mai vechi şi experimen- 

 taţi pescari nu-şi amintesc să le Ji văzut vreodată. Cred însă necesar 

 să relevez aici în mod special lipsa lor, deoarece pe de o parte ihtiologul 

 cel mai mare al Mării Negre, Kessler le trece pe. toate 3 (cu semnul?) 

 ca probabil existând în Dunăre, iar pe altă parte deoarece lipsa lor din 

 aceste ape constitue un fapt important care ne poate da dreptul a trage 

 oarecari concluziuni mai generale de geografie animală şi care deci merită 

 a li pus în relief. 



A. R. — Publ. Adumaehi. 111. Autipa, lhtiologia. 3 



