53 



aceea a fost în totdeauna o mare discuţiune dacă Gasterosteiii cu 3 spini 

 dorsali din apele Europei constituesc numai o singură specie sau mai 

 multe. Deja maeştrii cei mari ai sistematicei Linne şi Cuvier au luat po- 

 ziţiuni diferite în această chestiune; pe când după Linne (1) nu există de- 

 cât o singură specie, după Cuvier (2) avem cel puţin 5 şi anume : G. 

 trachurus, G. Gymnurus s. leiurus, G. semiarmatus, G. semiloricatus 

 si G. brachycentrus. Numărul lor a fost în urmă crescut în mod consi- 

 derabil de Blanchard (3), Sauvage (4:), etc, cari numai pentru fauna Fran- 

 ţei au mai stabilit încă 4 specii nouă : G. neustrianus Blanch., G. Bal- 

 Ioni Bl., G. Argentatissimus Bl. şi G. elegans Bl. Pe de altă parte însă 

 Fries şi Eckstrom(b) şi în urmă Gunther(6), Heckel u. Kner(7), Siebold(8), 

 Benecke (9), etc. au căutat să dovedească că toate aceste forme nu sunt 

 decât simple varietăţi ale unei singure specii Gasterosteus aculeatus, for- 

 mate după unii prin influenţa anotimpului, sau apelor unde trăesc, după 

 alţii unele fiind caracteristice mai mult apelor nordice (formele cuirasate), 

 iar altele mai mult apelor din sudul Europei (formele cu pielea necuirasatâ). 

 Fără a mai intra în aceste discuţiuni mă voiu mărgini a spune că în tim- 

 pul din urmă Mobius şi Heincke (10) şi apoi Heincke(ll) singur examinând 

 cu deamănuntul un număr colosal de exemplare (peste 10.000), au ajuns 

 a stabili cu siguranţă: că formele trachurus, gymnurus, semiloricatus şi 

 semiarmatus nu sunt decât varietăţi ale aceleiaş specii, legate între ele 

 prin tot felul de stadii intermediare, că în aceeaş apă şi chiar în acelaş 

 cârd se găsesc ambele forme (sau toate patru) împreună, cu toate transi- 

 ţiunile între ele şi în fine că formele cu corpul cuirasat sunt mai mult 

 caracteristice apelor sărate, iar formele cu corpul mai mult sau mai puţin 

 gol sunt caracteristice apelor dulci. 



Şi Gasterosteul trispinat din Marea Neagră a fost descris ca o specie 

 deosebită şi anume de către Nordmann(12) sub numele de Gasterosteus 

 ponticus. El îi dădu următoarea diagnoză: «G. dorso spinis tribus; 

 scutellis transversis ad caudam usque loricatis, carina laterali vix in- 

 dicata» şi zice că nu diferă întru nimic de Gasterosteus trachurus «si 

 ce n'est par la longueur comparativement plus grande des pectorales, et 

 surtout parce que la carine laterale, qui repond â la ligne laterale, est â 

 peine visible â l'oeil nu, et par consequent loin d'etre aussi saillante que 

 dans G. trachurus». 



(1) Linne, Syst. nat. 176R, pag. 489. 



(2) Cuvier et Valenciennes, 1. c, Tomul IV. 



(3) Blanchard, Ies Poissons des eaux douces de la France. Paris 1866. 



(4) Sauvage, Reois. des especes du Groupe des Epinoches. Paris 1874. 



(5) Fries & Eckstrom, Skandinaviens Fisker. Stockholm 1836, Fascie. 1, pag. 9, tab. 4. 



(6) Gunther, Catalogue, etc, 1. o. 



(7) Heckel u. Kner, 1. c, pag. 38. 



(8) Siebold, 1. c, pag. 66. 



(9) Benecke, Fische, Fischerei, etc. in Ost- u. West-Preusen 1881. 



(10) Mobius und Heincke, Fische der Ostsee. Berlin 1883, pag. 66 



(11) F. Heincke, Untersuchungen uber die Stichlinge. Stocklolm 1889. 



(12) Nordmann, 1. c, pag. 380—381. 



