55 



ţin mai înapoia lui, la forma pontică ea este mult mai lungă şi merge 

 până cel puţin la jumătatea distanţei dintre cel de al doilea şi al treilea 

 spin dorsal, adeseori chiar ea ajunge până în aproprierea celui al treilea 

 spin dorsal. 



b) Plăcile osoase laterale la forma tipică prezentă deasupra mijlocului 

 lor câte o ridicătură formând la un loc o carenă vizibilă pe tot lungul 

 corpului, care reprezenta linia laterală; la forma pontică însă linia laterală 

 se recunoaşte uşor numai pe primele 7 — 8 plăci, iar de aci încolo plăcile 

 sunt cu marginea aproape dreaptă şi linia laterală abia se mai poate re- 

 cunoaşte cu lupa. 



c) La forma tipică spinii ventrali sunt mai lungi sau cel mult egali cu 

 lungimea discului basenului, pe când la forma pontică ei sunt aproape 

 egali (la exemplarele mai mici) sau cu mult mai scurţi decât acest disc. 



d) Marginea superioară a aripioarei dorsale este la forma tipică aproape 

 dreaptă sau chiar rotundă, pe când la forma pontică este puţin scobită. 



e) Caudala la forma pontică este cu mult mai adânc scobită la margi- 

 nea ei posterioară. 



In cele ce urmează voiu descrie mai cu deamănuntul această a doua 

 formă spre a completa descrierile prea scurte şi cu totul insuficiente ale 

 lui Nordmann şi Sauvage. 



Cred însă necesar să relevez dela început că prin examinarea amănun- 

 ţită a unui număr foarte mare de exemplare am putut să constat cu si- 

 guranţă că nu avem a face cu 2 specii diferite, ci că aceste 2 forme sunt 

 strâns legate între ele printr'o serie neîntreruptă de forme intermediare, 

 ele sunt numai formele extreme reprezentând limitele de variaţiune 

 ale uneia şi aceleiaş specii. Atât dimensiunile pectoralelor şi forma plă- 

 cilor osoase laterale cât şi forma spinilor dorsali — caracter căruia Sauvage 

 îi atribue fără drept o însemnătate sistematică mai mare — precum şi alte 

 caractere distinctive, ca d. ex. forma şi dimensiunile discului basenului, 

 etc, la toate aceste organe întâlnim forme intermediare cari reprezenta 

 o perfectă transiţiune dela o formă la alta. De altfel şi faptul că aceste 

 2 forme trăesc la un loc şi că chiar în acelaş cârd găsim împreună atât 

 formele extreme cât şi toate formele intermediare, poate fi o dovadă că nu 

 avem a face cu 2 specii diferite. 



In cele 2 figuri, (Tab. II, Fig. 16 şi 17) se pot vedea mai lămurit dife- 

 renţele dintre aceste forme extreme. 



Descrierea: Corpul este puţin comprimat lateral. Profilul său este ur- 

 mătorul: dela marginea superioară a gurii porneşte o linie care se urcă 

 în sus înclinată până în regiunea occipitală, de aici înainte până la cel de 

 al 3-lea spin dorsal ea formează o curbă uşoară al cărei punct culminant 

 este la inserţiunea celui de al 2-lea spin dorsal. De aici ea se scoboară 

 înclinată în jos până la finea dorsalei, mergând apoi în linie dreaptă până 

 aproape de inserţiunea caudalei, unde pedunculul se lăţeşte puţin. înălţi- 

 mea maximă a corpului este între I-ul şi al II-lea spin dorsal şi e întot- 

 deauna cu 1 / i — 1 / 3 mai mică ca lungimea capului; înălţimea minimă a 

 corpului este la pedunculul caudal înaintea inserţiunii aripioarei caudale 

 şi~e de 5 — 6 mai mică ca înălţimea sa maximă. Lungimea capului intră 



