20 



Şalăul vărgat diferă de şalăul ordinar: 1) Prin forma generală a cor- 

 pului, el este ceva mai scurt şi mai gros şi are capul deasemenea mai 

 scurt şi mai înalt. 2) Prin gura sa, care este mult mai mică, maxilarul 

 neajungând înapoi decât puţin peste marginea anterioară a ochiului. 3) 

 Prin ramura verticală a marginii preoperculului, care este foarte mult ple- 

 cată înainte. 4) Prin aripioara anală care este mai mică având numai 9 

 (şi excepţional 10) radii moi. 5) Prin coloraţiunea generală a corpului; 

 pe când la Şalăul ordinar dungile brune transversale sunt şterse şi unite 

 între ele, la Şalăul vărgat avem 8 dungi mari, late, viu colorate şi bine 

 limitate; ele se scoboară aproape paralel de pe spinare până la partea 

 ventrală unde se pierd cu încetul. 6) Solzii sunt aici cu mult mai mari 

 decât la Şalău, aşâ că la exemplare deopotrivă de lungi avem întotdea- 

 una mai puţini solzi pe linia laterală, decât la cealaltă specie. 7) La Şalău 

 de obiceiu preoperculul este fără solzi, pe când Şalăul vărgat îl are aco- 

 perit cu solzi mici. 8) Vărgăturile de pe aripioarele dorsale şi caudală 

 sunt mai vii la Şalăul vărgat. 9) Ochiul Şalăului vărgat este de obiceiu mai 

 mare decât la Şalău, el are cam 5 — 5.5% din lungimea totală a corpului 

 (la exemplare de 22 — 25 cm.), pe când la Şalău, la exemplare de aceeaş 

 mărime, e aproape 3.5% din lungimea corpului. 



In privinţa celorlalte caractere, ambele specii se aseamănă între ele. 



Răspândirea. Şalăul vărgat este un peşte cu mult mai rar în apele noastre 

 decât Şalăul ordinar, el se găseşte numai în apele Dunării cu bălţile ei, în 

 Mare în raza gurilor Dunării şi în lacul Razelm. In lacurile din interiorul terii 

 şi în heleştee nu se găseşte. Cantităţile ce se prind sunt cu mult mai mici 

 decât cele de Şalău ordinar. Totuşi el este relativ în cantităţi destul de mari. 



Dimensiunile la cari ajunge el sunt întotdeauna ceva mai mici ca 

 ale Şalăului ordinar, totuş exemplarele de 40 şi 50 cm. nu sunt o raritate. 



Biologia. In privinţa obiceiurilor vieţii se aseamănă foarte mult cu Şalăul 

 ordinar, el preferă însă mai mult apa de baltă decât cea de Dunăre şi de 

 aceea prin bălţi se pescueşte în mari cantităţi. Deşi este şi el un peşte 

 răpitor, totuş nu ajunge în această privinţă pe vărul său; de altfel dinţii 

 săi canini foarte puţin desvoltaţi ne sunt o dovadă despre aceasta. Epo- 

 cele şi locurile sale de reproducţiune sunt identice ca la Şalău; dease- 

 menea carnea sa are acelaş gust şi prinderea se face în acelaş mod. 



Numele populare. Pescarii români (Turtucăenii) îl numesc Şalău văr- 

 gat. Negustorii din Bucureşti îi zic Şalău armenesc. Pescarii ruşi şi Lipo- 

 venii îi zic Secret, iar pescarii turci îl numesc Ciopic şi Ciopcic. 



3 sp. Lucioperca marina Cuv. Şalăul de maze. 



Corpul lungăreţ, capul subţire şi îngust; gura mare, ma- 

 xilarul ajungând înapoi până cel puţin sub jumătatea pps- 

 terioară a ochiului. Dinţii canini bine desvoltaţi. Margi- 

 nea posterioară ascendentă a preoperculului aproape ver- 

 ticală. Spinii aripioarelor ventrale şi anale slabi şi strâns 



