1? 



Pectoralele, ventralele şi anala sunt galbene-cenuşii. Irisul are o coloare 

 argintie pătată cu negru. 



Dimensiunile. Şalăul ajunge la dimensiuni destul de mari; exemplarele 

 obişnuite au 40 — 70 cm.; se găsesc însă foarte des exemplare cari trec 

 şi de 1.20 m. având o greutate între 12 — 15 kgr. 



Distribuţia. Şalăul este un peşte foarte răspândit în apele noastre; el 

 trăeşte în mari cnntităţi atât în Dunăre cât şi în bălţile ei ; din Dunăre 

 el se urcă în partea de jos a Prutului, Şiretului, în Argeş, Olt, Jiu, etc. In 

 lacurile litorale: Razim, Siut-ghiol, Taşaul, Mangalia, etc. se găseşte în 

 abundenţă, numai în Sinoe-Liman apa îi este prea sărată. De ase- 

 menea el este foarte abundent în lacurile interioare ca Znagovul, etc. La 

 mare, în faţa gurilor Dunării, la Baba-Hassan, Sulina şi în gura S-tul 

 Gheorghe, unde apa este îndulcită, se găseşte întotdeauna în cantităţi destul 

 de mari. Se cultivă puţin şi prin unele heleştee. 



Pentru descrierea de faţă s'a examinat un număr mare de exemplare de 

 toate dimensiunile provenite din mai toate regiunile terii şi anume : 7 

 exemplare din diferite regiuni ale Dunării, 9 exemplare din bălţile Du- 

 nării, 5 exemplare din Siut-Ghiol, 3 exemplare din Razim, 2 ex. din lacul 

 Snagov, 1 ex. din Prut, 8 ex. din mare dela gura Sf. Gheorghe, etc. 



Biologia. Şalăului îi plac apele limpezi şi mai mult sau mai puţin 

 adânci, cu un fund nisipos sau pietros sau cu pietriş mărunt amestecat 

 cu fărimături de scoici, melci şi tot felul de conchilii; aceste locuri sunt 

 cunoscute de pescarii noştri ca locuri speciale de şalău şi numite de ei 

 scrădis. 



Din toate apele din România condiţiunile cele mai ideale pentru des- 

 voltarea şalăului le oferă lacul Siut-Ghiol de lângă Constanţa; aici e o 

 apă limpede cu un fund pietros, în parte nisipos, cu ascunzători sufi- 

 ciente pe sub maluri şi o hrană bogată. Cu toate acestea Şalăul poate 

 rezista bine şi la ape ceva mai turburi şi de aceea se găseşte în mari 

 cantităţi şi în Dunăre. In bălţile Dunării el găseşte o apă mai limpede, 

 sedimentată, unde fuge primăvara când vin apele turburi; evită însă acolo 

 locurile cu fund de nămol unde trăeşte şi crapul, căci acesta îi tulbură 

 apa şi-1 împiedică prin aceasta să vadă peştii pe cari îi pândeşte pentru 

 hrana sa. Vara când scad apele şi bălţile încep a se scurge, el caută să 

 fugă afară şi de aceea el este printre cei dintâi care cade la leasă. 



Şalăul este un peşte foarte lacom şi foarte răpitor; el se hrăneşte ca 

 şi Bibanul cu insecte, viermi, etc, însă mai cu seamă cu peşti. Obleţii, 

 Albitura şi tot felul de peşte mic formează, de obiceiu, obiectul pradei sale, 

 însă când e flămând, nici măcar pe proprii săi semeni nu-i cruţă. 



Şalăul leapădă icrele sale dela finele lunii Martie până la finele lui Aprilie, 

 câte odată chiar şi până la începutul lui Maiu. Epoca principală este însă 

 în primele zile ale lui Aprilie, de obiceiu când apa are o temperatură de 

 12 — 14°. Icrele le depune în bălţi, nu însă pe lângă mal ca ceilalţi peşti 

 de baltă ci ceva mai la adânc; ei le leapădă pe fund in locuri unde apa 

 nu e prea adâncă şi liniştită, pe pietre, plante acuatice şi crengi. Exem- 

 plarele de dimensiuni mijlocii au cam la 2 — 300.000 de ouă mici ca de 

 1 — -1,5 mm. diametru şi de o coloare gălbue-ştearsă. Ouăle se desvoltă 

 în câteva zile şi puii cresc repede; în ziua de 6 Iulie 1905 am văzut la 



A. R.— Publ. Adamachi. III. Antipa, lhtiologia. 2 



