16^ 



totală a corpului, şi variază în mod invers cu mărimea peştelui; distanţa 

 ochiului dela vârful gurii este egală aproximativ cu de 2 ori diametrul său. 

 Gura este aproape terminală şi falca inferioară iese puţin în afară. Osul 

 maxilar se întinde înapoi până sub marginea posterioară a ochiului. Atât 

 pe falca superioară cât şi pe cea inferioară are un rând de dinţi mai mici, 

 iar la mijlocul gurii pe ambele fălci de o parte şi de alta câte un dinte 

 canin foarte puternic. Deasemenea şi pe oasele palatine de ambele părţi 

 are câte o serie de dinţi fini, iar la mijloc 2 dinţi mari; vomerul este cu 

 dinţi mici, iar limba netedă şi nedinţată. 



Ramura verticală a operculului este foarte regulat şi fin dinţată, iar cea 

 orizontală (inferioară) cu dinţi mari şi neregulaţi. Operculul se termină prin- 

 tr'un vârf tocit. Foarte caracteristici pentru genul lucioperca sunt aşâ nu- 

 miţii dinţi sau spini branchiali în forma unei greble, aflaţi pe marginea 

 concavă a primului arc branchial; ei servesc (1) pentru a filtra apa şi a 

 reţinea alimentele aflate în ea. Pe partea concavă a celorlalte arcuri bran- 

 chiale se află de fiecare parte câte o serie de dinţi catifelaţi. Membrana 

 branchială este susţinută de 7 radii branchiostege (excepţional 8). 



1-a Aripioară dorsală este compusă din 14 — 15 radii spinoase, din cari 

 al 4-lea, 5-lea şi 6-lea sunt cele mai mari; ea e uneori legată la baza ei 

 de a 2.D. printr'o mică cută de piele; cele mai de multe ori însă am- 

 bele dorsale sunt complet separate una de alta, ba chiar câte odată' în- 

 depărtate la o distanţă de 2 — 3 solzi între ele. Ventralele sunt jugulare 

 şi numai puţin înapoia pectoralelor. Anala începe aproximativ sub pri- 

 mele 5 — 6 radii ale celei de a doua dorsale. Caudala este numai puţin 

 scobită în mijlocul ei. Solzii sunt vârtoşi şi ctenoizi, însă mai mici ca la 

 Biban; numărul lor este ca şi mărimea variabil. Pe linia laterală se gă- 

 sesc de obiceiu 80 — 100 de solzi; imediat dedesubtul sau deasupra ei 

 însă numărul lor creşte considerabil. In formula de mai sus numărul sol- 

 zilor de sub linia laterală este luat dela începutul aripioarei ventrale. 

 In genere solzii variază după vârstă, aşâ că la exemplarele bătrâne ei a- 

 coper chiar şi baza aripioarelor, afară de aceea a primei dorsale ; de- 

 asemenea ei acoper şi mai toate părţile capului, afară de preopercul 

 care de cele de mai multe ori — prin deosebire de specia următoare — 

 rămâne neted. 



Coloraţiunea. Corpul este în genere cenuşiu, bătând în verde sau galben, 

 sau la unele exemplare bătrâne cenuşiu închis ca plumbul. Pe spate co- 

 loarea este mai închisă, iar pe partea ventrală albă, bătând în argintiu. 

 Pe laturi corpul es!e acoperit cu o serie de dungi brune transversale 

 şterse, cari se unesc între ele pierzându-se una în alta. La exemplarele 

 tinere aceste dungi sunt mai bine determinate şi formează 8 — 9 cercuri 

 cari se pierd la partea ventrală. Capul pe partea sa superioară este mai 

 închis şi uşor marmorat. Aripioarele dorsale şi anale sunt cenuşii cu pete 

 negre; membrana dintre radiile dorsalelor are o serie de 5 — 6 pete negre 

 lungăreţe, cari formează la un loc 5 — 6 dungi longitudinale întrerupte. 



(1) Zander, Zeitschrift fur Wissenschaftliche Zoologie. Jahrg. 1903. 



