14 



ei, cât timp sunt apele desgheţate, el cade regulat la vintire (vârşi); 

 Toamna şi iarna se prinde în cantităţi mari la «.năvoade». La «coteţe» 

 şi «sătoane» în timpul iernii, precum şi la «leasă» vara cade în mari 

 cantităţi. El fiind un peşte foarte răpitor se prinde de asemenea foarte 

 uşor cu «undiţa « şi «cârligele cu nadă» (pripoane), cu singura condiţie 

 numai ca aceste să nu fie puse la adânc. 



Nume populare. In Moldova de sus se numeşte « Costriş» sau Cos- 

 truş» ; în Moldova de jos, Muntenia şi Dobrogea îi zice «Biban» şi «Glii- 

 ban». Turtucăenii îi mai zic «Ghibau cu pana roşie», deosebindu-1 prin 

 aceasta de Acerina cernua căreia îi mai zic şi «Ghiban alb». 



Lipovenii şi Haholii din Delta Dunării îi zic «Okoni»; Turcii «Alabalîc», 

 iar pescarii greci îl numesc «Hanus». 



Gen. Lucioperca Cuv. 



Corpul comprimat lateral; gura terminală; 2 aripioare dorsale se- 

 parate ; numai preoperculul are marginea posterioară dinţată. Printre 

 dinţii mici se află în fălci şi Vomer şi câţiva dinţi mai mari co- 

 nici (dinţi canini). Membrana branchială cu 7 — excepţional 8 — radii 

 branchiostegii. 



Percoideele cari compun acest gen se aseamănă întru câtva prin forma 

 corpului lor şi prin dinţii lor canini cu ştiuca ; această asemănare însă 

 nu e nici de cum expresiunea unei legături de înrudire între aceste forme 

 cari prin organizarea lor internă se deosebesc foarte mult; ea e mai mult 

 cauzată de modul asemănător de vieaţă ce-1 au ca peşti răpitori. Din cauza 

 acestei asemănări superficiale acest gen a fost numit de către Gesner Lu- 

 cioperca, adică Ştiucă-Biban ; de altfel şi numele populare germane şi fran- 

 ceze «Heclit-Barsch» şi «Brochet-Perche» exprimă acelaş lucru. 



In apele României am constatat cu siguranţă numai două specii ; o a 

 treia a fost numai presupusă că ar trăi şi în partea din Marea Neagră 

 din faţa gurilor Dunării, până azi însă nu am reuşit s'o găsesc, deşi o 

 caut de aproape 13 ani in continuu, şi mă îndoesc chiar de existenţa ei. 



1 . Lucioperca sandra Cuv. et. Val. Şalăul. 



Tab. I. Fig. 2. 



Caractere speeiflee : Corpul l u n g ă r e ţ, capul subţire şi îngust. 

 Gura mare, maxilarul ajungând înapoi cel puţin până sub 

 j um ătatea och iu l u i. Dinţii canini bine desvoltaţi. Marginea 

 ascendentă a preoperculului aproape verticală. Spinii ari- 



