12 



Cum că aceasta eră numai o neînţelegere bazată pe desemnuri greşite 

 şi mici variaţiuni individuale, aceasta a dovedit-o foarte bine atât Heckel(l) 

 cât şi Siebold(2). De fapt toţi bibanii din apele Europei formează o sin- 

 gură specie şi eu singur am putut constata că şi în apele noastre apar 

 ambele aceste forme, cari însă sunt legate între între ele prin tot felul 

 de forme intermediare, aşâ dar nu sunt decât simple variaţiuni individuale. 

 Acelaş lucru e şi cu forma descrisă ca specie nouă sub numele de Perca 

 italica Cuv. et. Val., care s'a dovedit încă de către Bonaparte că nu e 

 decât o varietate individuală. 



Coloraţiunea. — Coloarea generală a corpului este pe lături verzie bă- 

 tând în alămiu, pe spinare verde închisă, iar pe partea ventrală galbenă 

 deschisă sau chiar cu totul albă. De pe spinare se scoboară în jos o serie 

 de 5—9 dungi late negre verzi, cari câte odată sunt foarte bine pro- 

 nunţate, iar alte daţi sunt şterse cu totul. In genere, ca la toţi peştii, co- 

 loarea generală a corpului variază foarte mult; la peştii din bălţi tonul 

 general este închis pe când la cei din Dunăre şi apele curgătoare este 

 deschis cu luciu metalic argintiu sau auriu. Aripioara I-a dorsală este 

 închisă şi caracterizată printr'o pată mare neagră albăstrie — rotundă ca 

 un ochiu — la baza părţii sale posterioare ; cea de a doua dorsală este 

 ceva mai deschisă, de o coloare cenuşie bătând în galben. Pectoralele, 

 ventralele şi anala sunt gălbui, iar în epoca de reproducţie devin roşii- 

 cărămizii. Caudala are aceeaş coloare ca coloarea generală a corpului, bă- 

 tând puţin în roşu. 



Irisul are o coloare galbenă închisă cu un luciu metalic auriu. 



Dimensiunile corpului. — Exemplarele obişnuite au o lungime cam de 

 25 — 30 cm. ; se găsesc însă exemplare cu mult mai mari. Cel mai mare 

 exemplar pe care l-am văzut e din lacul Siut-Ghiol de lângă Constanţa, 

 având o lungime de 50 cm. cu o înălţime de 15 cm. şi o greutate de 

 2.7 kgr. ; erâ o femelă cu icrele aproape de a le lepăda. 



Distribuţia. — Bibanul este unul dintre cei mai răspândiţi peşti dinţară, 

 el trăeşte în toate apele, dar mai cu seamă în bălţile Dunării şi în lacu- 

 rile noastre litorale. Şi în apele sălcii ale Razimului, ba chiar primăvara 

 în epoca apelor crescute şi la mare în faţa gurilor Dunării se găsesc 

 din când in când exemplare rătăcite. In râuri se găseşte până în regiunea 

 Mrenei. Se cultivă foarte mult în lacuri şi heleştee. 



In bălţile din delta Dunării se prind anual între 2 — 400.000 kgr. (in 

 1904 fiind un an foarte secetos s'au prins numai 87.932 kgr.) 



Pentru descrierea de faţă s'a examinat în special un număr mare de 

 exemplare provenite din mai toate apele terii şi mai cu seamă: din dife- 

 rite regiuni a bălţilor Dunării, din Dunăre, Prut, Şiret, din lacurile Razim, 

 Mangalia, Comarova, Siut-Ghiol, Znagov, din diferite heleştee din Moldova, etc. 



Biologia. — Deşi bibanul se găseşte în mai toate apele din ţară, totuş 

 el preferă apa limpede şi de aceea trăeşte mai mult în lacuri şi bălţi unde 

 se găseşte o apă mai decantată decât în râuri. De obiceiu el nu trăeşte 



(1) Heckel u. Kner, Siisswasserftsche d. Oster. Monarchie. Wien. 



[2) Siebold, Siisswasserfische von Mitteleuropa, 



