100 



şi vegetale şi trăesc de obiceiu în apele liniştite — fie în bălţi, fie în re- 

 giunea inferioară a apelor curgătoare — unde îşi pot găsi mai bine această 

 hrană. Ei se reproduc la apă mică pe ierburi acuatice, pietre, etc. şi sunt 

 foarte prolifici. Toate aceste calităţi precum şi faptul că îşi găsesc hrana 

 ori unde, îi fac să fie foarte potriviţi pentru cultura în heleştee. 



Clasilicaţia Cyprinoidelor este foarte grea, deoarece diferitele forme 

 se aseamănă adeseori foarte mult între ele şi e greu a le distinge. Linne 

 având în vedere această asemănare cuprinse toate speciile într'un singur 

 ^xen Cyprinus (1). 



Numărul prea mare al speciilor însă producând o adevărată confu- 

 ziune, Cuvier (2) a împărţit acest gen în mai multe subgenuri. Dar nici 

 această clasificare nu era suficientă, până ce în line Heckel (3) în 1843 

 luând de bază forma, numărul şi dispoziţia dinţilor faringieni — carac- 

 tere asupra cărora deja Agassiz atrăsese atenţiunea — a putut să dea 

 o clasillcaţiune naturală acestei familii şi s'o despartă în mai multe ge- 

 nuri bine definite. împărţirea Cyprinoidelor în PachycJiili şi în Temno- 

 ciiili, după forma buzelor, pe care a dat'o în urmă Heckel şi, Kner (4) a- 

 cestei familii, nu a fost adoptată de către majoritatea ihtiologilor. De- 

 asemenea încercarea unora de a întruni Acantopsidele cu Cyprinidele în- 

 tr'o singură familie formând 2 subfamilii: Cobitinae şi Cyprininae nu 

 este acceptabilă, deoarece diferenţele între aceste 2 grupuri sunt prea 

 mari şi ele formează în adevăr fiecare câte o familie naturală bine limi- 

 tată una de alta. 



Dar dacă luarea dinţilor faringieni ca bază a clasificaţiunii acestei fa- 

 milii a înlesnit mult împărţirea ei în genuri, recunoaşterea speciilor şi 

 găsirea adevăratelor caractere de distincţiune între ele este şi astăzi foarte 

 grea. Cu atât mai mult însă e îngreuiată aceasta, cu cât Cyprinoidele fiind 

 peşti cari trăesc în cârduri şi se reproduc aproape în aceleaşi locuri şi 

 în aceeaş epocă, ei se încrucişează adeseori între dânşii şi dau bastarzi. 

 Mulţi din aceştia au fost consideraţi timp îndelungat ca specii deosebite 

 şi, mulţumită mai cu seamă cercetărilor neobosite ale lui Siebold (5), s'a 

 ajuns pentru unii din ei (Blicopsis, Abramidopsis, etc), a li se desco- 

 peri adevărata lor natură. Cred însă că aceste cercetări trebuesc încă ur- 

 mărite de aproape mai cu seamă pe cale experimentală, şi e foarte pro- 

 babil că se va mai putea constata că încă alte câteva din speciile consi- 

 derate azi ca bune nu sunt decât bastarzi. 









(1) Linne, Systema Naturae, ed. 12, p. 52fj. 



(2) Cuvier, Rerjne animal, voi. II, p. 270. 



(3) I. Heckel, Abbildungen tind Besclireibnngen der Fische Syriens nebst einer neuen Classifi- 

 cation tind KaraMeristik sămmticher Gattmigen der Cyprimn. Stuttgart 1843. 



(4) Heckel şi Kner, 1 o., p. 52. 



(5) Siebold, 1. o. 



