123 



racuda este un peşte care în cea mai mare parte se cultivă de secole în 

 heleştee; prin aceasta ea a trăit în totdeauna într'un mediu artificial, liind 

 supusă la tot felul de adaptări şi devieri dela forma tipică; multe din va- 

 rietăţile dar pe cari le întâlnim nu sunt decât tipuri degenerate sau des- 

 voltate unilateral din cauza mediului în care au trăit, dar cari adeseori 

 schimbându-se în alt mediu îşi schimbă şi forma. Astfel este d. ex. cunoscut 

 că punând Caracuda de baltă, cea cu spinarea înaltă, într'un heleşteu în- 

 chis, ea se îmmulţeşte atît de tare, încât în scurt timp hrana nu mai ajunge 

 pentru numărul mare al indivizilor cari îşi fac concurenţă; atunci ei dege- 

 nerează din ce în ce mai mult şi se îndepărtează cu totul dela forma pri- 

 mitivă devenind acum cu corpul lungăreţ. 



Dar chiar şi în apele noastre naturale— în bălţile Dunării — găsim am- 

 bele forme extreme ; dar în totdeauna am putut reconstitui întreaga scală 

 neîntreruptă de forme intermediare între ele. 



Voiu da dară în cele ce urmează o scurtă descriere a acestei specii 

 după exemplare recoltate din apele noastre. 



Corpul Caracudei este de regulă foarte înalt, variind însă foarte mult 

 la unele exemplare, înălţimea sa este egală cu mai mult chiar decât J / 2 

 din lungimea corpului, iar la altele poate scădea până la aproape 1 / 3 din 

 aceasta. Lungimea capului se cuprinde de 3 1 / 2 până la 4 ori în lungimea 

 corpului. Corpul este foarte comprimat lateral. Botul este foarte cârn şi 

 ceafa lată. Gura este terminală, foarte îngustă şi înconjurată de buze sub- 

 ţiri; ea ajunge înapoi cel mult până sub narine. Ochiul este relativ mic, 

 diametrul său putându-se cuprinde ele 4 — 5 ori în lungimea capului. Dis- 

 tanţa preorbitară este egală cu l 1 / 2 diametrul ochiului, iar cea interorbitară 

 cu de 2 — 2 1 / 2 ori acest diametru, fruntea fiind de obiceiu foarte lată. Dintre 

 cei 4 dinţi faringieni, primul este conic, iar ceilalţi turtiţi lateral având 

 forma unei lopeţi şi coroana cu o sbârcitură simplă. 



Aripioarele dorsală şi anală încep cu câte un spin gros şi dinţat la 

 partea sa anterioară, care însă nu este atât de puternic şi dinţii săi 

 nu sunt atât de mari ca la crap. Baza dorsalei este foarte lungă liind 

 aproape egală cu 1 / 3 din lungimea totală, baza analei este scurtă. Dor- 

 sala începe aproximativ deasupra ventralelor, mai mult sau mai puţin la 

 jumătatea lungimii corpului. Primele radii ale dorsalei sunt aproape egale 

 cu jumătatea ultimelor. Pectoralele sunt relativ mici şi ajung înapoi mai 

 mult sau mai puţin până la originea ventralelor. Ventralele sunt relativ 

 bine desvoltate şi se întind înapoi până la deschiderea anală. Solzii sunt 

 mari, groşi şi se acoper unii pe alţii până la jumătatea lor. Linia late- 

 rală merge aproape pe la jumătatea corpului, ea este de obiceiu continuă şi 

 uşor vizibilă, la unele exemplare însă este întreruptă şi câte odată chiar 

 restrânsă numai asupra câtorva solzi. 



Coloraţiunea. De obiceiu spinarea este verde cafenie, iar laturile galbene 

 alămii cu un luciu metalic, adeseori insă exemplarele pescuite din bălţile 

 cu mult nomol sunt aproape negre ; Partea ventrală este albă gălbie bă- 

 tând câte odată puţin în roşu. Aripioarele pectorale, ventrale şi anală bat 

 în roş; dorsala şi caudala urmează coloarea generală a corpului, şi acestea 

 însă variază după apele în cari trăesc şi după epoce. Irisul este gălbuiu cu 

 marginea aurie. 



