140 



cilindrici, cu coroanele lor oblice si contractate pe lături, cu o singură în- 

 creţitură pe îngustele lor suprafeţe de masticaţiune şi cu o crestătură 

 înaintea vârfului lor ascuţit. 



Solzii sunt moi, însă bine iixaţi, cu marginea lor aproape rotundă şi pe 

 suprafaţă cu câteva striajuri radiare în formă de evantaliu. 



Pe partea anterioară a liniei spinării ei lasă o cărare liberă, care are 

 aparenţa unei adâncituri limitate de ambele părţi cu solzi ceva mai mici. 

 Ue asemenea pe mijlocul muchii ventrale, care este foarte ascuţită, ei lasă 

 o linie liberă; însă aceasta linie este astfel acoperită de marginile solzilor 

 dintr'o parte şi dintr'alta, încât numai ridicându-i pe aceştia putem s'o ob- 

 servăm. Linia laterală este foarte bine vizibilă şi descrie o linie aproape 

 paralelă cu marginea ventrală a corpului. 



Aripioara dorsală începe ceva mai în urma mijlocului corpului, ea este 

 în lungul ei foarte oblic trunchiată, aşâ că primul ei radiu moale este de 

 4 ori mai lung decât ultimul. Anala are o bază foarte lungă, iiind compusă 

 din 23 — 28 de radii moi; ea începe puţin înaintea sfârşitului dorsalei. Pec- 

 toralele culcate ajung înapoi până la inserţiunea ventralelor, iar aceste din 

 urmă până la deschiderea anală. Caudala este bifurcată adânc şi lobul ei 

 inferior este cu mult mai lung decât cel superior. 



Varietăţi. Plătica variază foarte mult atât ca coloraţiune cât şi în for- 

 ma corpului. Mai întâiu exemplarele tinere au corpul cu mult mai lungă- 

 reţ şi spinarea cu mult mai puţin înaltă. Aceasta a făcut încă pe Linne 

 să considere unele din aceste forme extreme ca o specie aparte sub numele 

 de Cypriniis farenus. Forma în adevăr diferită şi autoritatea mare ştiin- 

 ţifică a lui Linne a făcut ca această formă tânără să lie considerată în 

 adevăr ca o specie separată chiar de către naturalişti ca Siebold, până ce 

 abia mai târziu Nordmann (1) a putut rectifica această greşeală şi a stabili 

 sinonimia acestei specii cu A. brama. 



Dar şi exemplarele adulte variază, astfel Agassiz a descris 2 specii 

 nouă: Abramis microlepidotus şi A. argyreus, pe cari apoi le-a descris 

 încă şi mai amănunţit Valenciennes; dintre aceştia, primul — după spusele lui 

 Agassiz — se găseşte chiar şi în Dunăre. Este meritul lui Siebold, cu spiritul 

 său critic, de a ii lămurit această chestiune şi a arăta că toate aceste nu 

 sunt decât variaţiuni individuale de ale lui Abramis brama. 



In line Heckel (2) a descris o nouă specie sub numele de Abramis ve- 

 tida, caracterizată printr'un corp foarte lung şi puţin înalt; si pe aceasta 

 însă Siebold a dovedit-o că nu e decât o Plătică degenerată din cauza 

 apelor lipsite de hrană, în cari trăia. In privinţa degenerării şi modifi- 

 cării formei corpului din cauza mediului ne-a dat în timpul din urmă 

 Walter (3) câteva exemple mai strălucite arătând tocmai degenerarea Plă- 

 iicăi din cauza traiului într'o apă lipsită de hrană. Exemplele de acest fel 

 nu lipsesc nici în apele noastre şi mai cu seamă în jepcile cari seacă în 

 timpul verii. 



(1) 1. c, pag 503. 



(2) Heckel, Anndlen des Wiener Museum's I, pag. 230, tab. 26, fig. 6, şi Heckel u. Kner, 1. c, pag. 108. 



(3) Walter, Fischerei als Nebenbetrieb d. Landwirtes, ele. 1903, fig. 123—126, pag. 312. 



