151 



Blicca laskyr: Heckel u. Kner, pag. 123. 



Bliccabjorkna: Siebold, 1. c, pag. 138. Bcnecke, Fische v. Ost- u. West- 

 Preussen, pag. 123. Kessler, Ihtiol. Aralo-Caspi-pontică, pag. 263, No. 

 211. Grimm, 1. a, No. 231. Sabannjeef, 1. c, II, pag. 205. Warpachowski, 

 1. a, pag. 127. 



Br3, D3/8, Pl/14— 16, V2/8, A3/19 — 24, C4/19/4 L. lat. 45 — 49, 

 L. tr. £?. 



Această specie se aseamănă în forma sa exterioară foarte mult cu Plă- 

 tica, aşa că dela prima vedere ne e greu s'o deosebim de ea ; abia exa- 

 minând de aproape botul şi aripioara anală putem să le deosebim şi tot 

 încă formele extreme ne pot înşela. Numai prin examinarea dinţilor farin- 

 gieni putem să le determinăm cu siguranţă. Ca mijloc uşor de a le re- 

 cunoaşte după exterior servesc aripioarele pereche şi anala, dar mai cu 

 seamă ventralele, cari aici sunt puţin colorate în roşu la baza lor, pe când 

 la Plătică sunt mai mult vinete. 



Corpul este foarte comprimat lateral, înălţimea sa se cuprinde de 3 ori 

 în lungimea totală, iar lăţimea sa de 3 ori în înălţime. Capul este mic 

 şi se cuprinde între 5 Va' — 6 ori în lungimea totală. Gura care este semi-in- 

 ferioară e foarte mică şi capetele ei ajung înapoi abia până sub narine. 

 Ochii sunt mari şi diametrul lor e egal cu l / 3 din lungimea capului. Dis- 

 tanţa preorbitală e ceva mai mare decât 1 / 2 din diametrul lor, iar cea 

 interorbitală cam de l 1 / 2 ori acest diametru. Narinele sunt duble, cea an- 

 terioară fiind cu mult mai largă şi rotundă decât cea posterioară care e 

 eliptică. Ele sunt mai apropiate de ochi decât de vârful botului. Oasele 

 faringiene sunt groase, iar dinţii faringieni sunt pe 2 rânduri; cei mai 

 mari, interni, sunt tăiaţi oblic având o suprafaţă de masticaţiune sulcată, 

 iar vârfurile ascuţite şi cârligate. 



Solzii şi linia laterală se aseamănă în totul ca la Plătică. Ei lasă pe 

 linia dorsală între aripioară şi cap o cărare fără solzi, iar pe linia ven- 

 trală, între ventrale şi anus, alta goală, însă acoperită de solzii de pe 

 de lături, cari o fac invizibilă. 



Aripioara dorsală începe la mijlocul corpului şi e, ca şi la Abramis, 

 trunchiata foarte oblic, aşâ că are vârful foarte ascuţit. înălţimea ei este 

 variabilă precum şi a celorlalte aripioare, din care cauză tocmai s'a cre- 

 zut că sunt mai multe specii. Pectoralele nu ajung până la inserţiunea 

 ventralelor, iar ventralele încep cu mult înaintea începutului dorsalei. A- 

 nala începe sub capătul posterior al dorsalei; ea este compusă de obiceiu 

 din 19 — 23 radii moi, se găsesc însă exemplare cari au chiar şi 24. Cau- 

 dala este adânc bifurcată, iar vârful său inferior este ceva mai lung de- 

 cât cel superior. 



Coloraţiunea. Spinarea şi partea superioară a capului este verde-al- 

 băstrie închisă, bătând în cafeniu, laturile sunt argintii, bătând puţin în 

 albastru. Câte odată se găsesc exemplare cu totul roşietece. Aripioarele 

 dorsală şi caudală sunt vinete, anala mai deschisă şi numai pe margine 

 şi la vârf vânătă închisă, pectoralele şi mai cu seamă ventralele cu baza 

 roşie, iar la mărgini albe gălbii. Irisul este argintiu, deasupra cu o pată 

 mai închisă. 



