

157 



Solzii sunt cicloizi, foarte subţiri, de o mărime moderată şi se deslipesc 

 foarte uşor; ei acoper capul până deasupra ochiului şi aici sunt cu mult 

 mai mici, iar pe laturile corpului mai mari. Linia laterală are o formă 

 foarte caracteristică; ea porneşte în mod normal dela marginea operculelor, 

 se scoboară apoi brusc în jos pe sub pectorale înconjurând originea lor, 

 până ajunge aproape de linia ventrală; de aicea apoi porneşte înainte 

 descriind mai multe curbe undulate pe jumătatea de jos a corpului, până 

 ajunge de se termină la jumătatea inserţiunii caudalei. 



Porii cefalici sunt mai cu seamă vizibili pe falca inferioară, mai puţin 

 însă pe inelul suborbitar care este foarte îngust. 



Aripioara ventrală este foarte mult împinsă la partea posterioară a cor- 

 pului; baza ei este foarte scurtă fiind egală abia cu 1 / 3 din înălţimea ei. 

 Ea este trunchiată foarte oblic, aşâ că formează un vârf ascuţit. Anala 

 este cu baza foarte lungă având 26 — 29 radii moi bifurcate; ea incepe 

 ceva înaintea începutului dorsalei. Pectoralele sunt foarte lungi şi ascu- 

 ţite având forma unor iatagane, ele nu ajung însă până la inserţiunea 

 ventralelor. Ventralele sunt mici, ele încep aproape sub jumătatea corpului 

 şi culcate ajung până aproape de deschiderea anală. Caudala este adânc 

 bifurcată şi lobul ei inferior este mai lung decât cel superior. 



Coloraţi unea. Partea dorsală a corpului este albastră (coloarea oţelului 

 oxidat) sau verde albăstrie cu un luciu viu metalic; lăturile sunt argintii, 

 foarte strălucitoare, bătând câte odată foarte puţin în roşu trandafiriu. Pec- 

 toralele, dorsala şi caudala sunt cenuşii, pectoralele şi ventralele albe găl- 

 bii, bătând puţin în roşu. Irisul argintiu sau puţin auriu. 



Dimensiunile. Sabiţa ajunge în apele noastre la dimensiuni mari până 

 la 40 şi chiar 50 cm. lungime şi la o greutate de peste un kgr. ; aceste 

 exemplare însă sunt rare, exemplarele obişnuite au cam 30 — 35 cm. şi o 

 greutate de 1 / 2 kgr. 



Biologia şi Distribuţiunea. Sabiţa este un peşte de Dunăre şi de apă 

 sălcie. Ea se pescueşte în mari cantităţi în Dunăre cu toate bălţile ei cât 

 şi la mare în faţa gurilor Dunării. Ea intră primăvara prin bălţi numai 

 pentru a-şi depune icrele şi îndată ce simte că apele sunt în scădere, 

 pleacă. Deoarece corpul ei e foarte îngust şi lătăreţ, ea se strecoară 

 printre nuielele gardurilor şi fuge. Ea se hrăneşte cu iarbă, viermişori, 

 crustacee, etc. 



Epoca ei de reproducţie este prin Aprilie şi Maiu, odată cu Abramidele. 

 Ea depune icrele la apă mică pe buruenile din bălţi. Nu păzeşte ouăle, ci 

 îndată ce simte scăderea apelor pleacă. O femelă depune cam la 100.000 

 de boabe de icre. 



întrebuinţarea. Sabiţa se consumă mai mult sărată. Proaspătă se mă- 

 nâncă numai primăvara când carnea ei este mai gustoasă şi mai grasă. 

 Ea se sărează foarte mult şi se pune la butoaie ca Cosacul. Este un peşte 

 foarte ieftin şi din această cauză e foarte căutată de populaţi unea de- 

 la sate. 



Producţiunea bălţilor din susul Dunării e destul de mare; la bălţile din 

 delta Dunării însă producţia e cu mult mai mică şi avem anual o canti- 

 tate de 2—3.000 kgr. 



