Varietăţi î 



Scardinius scardafa: Bonaparte, Fauna Italica. Heckel u. Kner, pag. 157. 

 Cuvier et Valenciennes, XVII, pag. 123. Pancic, 1. c, pag. 104. 

 Scardinius macrophthalmus : Heckel u. Kner, pag. 160. 

 Scardinius dergle : heckel îi. Kner, pag. 156. Pancic, pag. 103. 

 Scardinius plotizza : Heckel u. Kner, pag. 159. Pancic, pag. 105. 



Br. 3, D 3/8—9, P 1/14—16, V 2/8, A 3/10—12, C 6/19/5, L. lat. 

 40— 42,L tr. 1=- 3 



> 8—4" 



Şi această specie, ca şi Crapul şi Caracuda găsindu-se foarte mult prin he- 

 leştee, variază foarte mult atât ca colori cât şi în formele corpului. De 

 sigur că vom lăsa la o parte aceste deviaţiuni dela forma tipică, provenite 

 prin influenţa mediului artificial în care au trăit, şi vom considera mai 

 mult formele din apele noastre naturale. 



Corpul este mai mult sau mai puţin comprimat lateral şi de obiceiu 

 înalt, totuş înălţimea sa variază foarte mult; la exemplare normale adulte 

 înălţimea se cuprinde cam de 3 1 / 2 ori în lungimea totală. Aceasta mai 

 variază însă şi după vârstă şi după sex ; aşa la exemplarele tinere înăl- 

 ţimea se poate cuprinde de 4 ori în lungime, iar la femelele adulte numai 

 de 3 ori. Lăţimea corpului este puţin mai mică decât înălţimea minimă 

 la pedunculul caudal şi se cuprinde de 2 ] / 2 ori în înălţimea maximă. 

 Lungimea capului este egală cu înălţimea sa şi se cuprinde cam de 5 a / 8 

 ori în lungimea totală. Diametrul ochiului se cuprinde cam de 4 ori în 

 lungimea capului; distanţa preorbitală este egală cu un diametru şi cea 

 interorbitală, la exenmlarele adulte, cu mai mult de 2 diametre. La exem- 

 plarele tinere însă fruntea e cu mult mai îngustă, aşa că ea se lăţeşte cu 

 vârsta ca şi la Văduvită. Gura este mică şi nu ajunge înapoi decât până 

 sub narinele anterioare; ea este foarte ascendentă, însă terminală. Narinele sunt 

 la jumătatea distanţei dintre ochi şi vârful botului. Atât oasele cât şi dinţii 

 faringieni sunt foarte puternici, cu coroanele comprimate lateral şi la 

 partea interioară dinţaţi ca nişte ferestrae. 



Solzii sunt mari, groşi şi foarte bine fixaţi; ei au pe dânşii numai câte 

 4 — 5 radii. Solzii cei mai mari din linia laterală întrec mărimea ochiului. 

 Linia laterală merge paralelă şi cam apropriată (la 1 / s din înălţimea cor- 

 pului) de linia ventrală. Intre aripioarele ventrale şi deschiderea anală 

 solzii se îndoesc la mijlocul lor şi formează o carenă ascuţită a abdome- 

 nului, pe care ei o acoper ca ţiglele de pe o casă. Altfel în afara de acea- 

 stă porţiune atât partea ventrală cât şi cea dorsală este rotunzită. 



Dorsala este puţin împinsă înapoi, aşa că începutul ei este mult mai în 

 urmă decât jumătatea corpului. Ea are o bază scurtă, aşâ că înălţimea ei 

 e mai mare ca lungimea. 



Primele ei radii sunt cam de două ori mai lungi decât ultimul. Ven- 

 tralele sunt cu mult înaintea începutului dorsalei şi au la baza lor un 

 pinten; ele nu ajung până la deschiderea anală. Anala care are 10 — 12 

 radii moi începe cu mult în urma sfârşitului dorsalei. Caudala este bifur- 

 cată, cu loburile egale. 



