177 



Coloraţiunea. Coloarea variază foarte mult ; mai întâiu exemplarele din 

 Dunăre şi gârle curgătoare au în totdeauna colorile mai vii şi tonul ge- 

 neral mai deschis, cele din bălţi din contră sunt aproape negrii pe spinare. 



In genere au următoarele colori: partea dorsală este albăstrie închisă 

 (coloarea oţelului oxidat) bătând în verde sau cafeniu, lăturile sunt argintii 

 sau aurii, după apa din care provin, partea ventrală este albă. 



Ochiul este auriu cu o pată roşie vie deasupra. Aripioarele sunt mai 

 toate pătate cu un roşu foarte viu. Anala şi ventralele au baza albie, iar 

 spre margine cu totul roşii. Pectoralele aproape incolore numai cu puţin 

 roşu spre margine. Caudala cu baza negrie, însă cu marginile roşii, de 

 asemenea şi dorsala puţin roşie. 



Dimensiunile obişnuite în apele noastre sunt 20 — 25 cm., se găsesc 

 însă exemplare şi peste 35 cm. lungime. 



Distributiunea. Roşioara e foarte răspândită în toate apele noastre înce- 

 pând dela gurile Dunării, în toate lacurile litorale, toate bălţile Dunării, 

 toate băltoacele provenite din inundaţiile râurilor, toate heleşteele, lacu- 

 rile naturale, etc. ; în fine în toate apele afară de cele din regiunea munţilor 

 se găseşte această specie mai mult sau mai puţin frecuentă. 



Biologia. Roşioara preferă apa mai liniştită. In Dunăre ea stă în tot- 

 deauna unde curentul e mai mic, dar mai cu seamă în bălţi îi prieşte mai 

 bine. In heleştee se găseşte în totdeauna împreună cu Linul şi cu Carasul 

 cu care chiar duce acelaş gen de vieaţă. Ea se hrăneşte cu insecte, viermi, 

 crustacee, plante acuatice, etc. Epoca ei de reproducţie este cam odată 

 cu a Caracudei şi Văduviţei, adică ceva mai timpurie decât a Crapului, 

 prin luna lui Aprilie, cel mai târziu pe la începutul lui Maiu. Ele leapădă 

 icrele pe iarbă la apă mică, o femelă lepădând până la 100.000 boabe 

 de icre. In epoca reproducţiei bărbatul capătă bufonii caracteristici pe 

 corp ca haină nupţială. 



întrebuinţarea, pescuitul, etc. Roşioara are o carne ordinară şi plină 

 de oase, totuş ea joacă la noi un rol însemnat comercial, căci se vinde 

 în cantităţi foarte mari (amestecată cu Leuciscus rutilus) ca hrană ieftină 

 pentru popor. Se sărează foarte mult şi preţurile acestei săraturi sunt 

 foarte mici (10-24 lei % kgr.) 



Se pescueşte primăvara foarte mult la venitul şi la scoborîtul apelor 

 cu Cârlioanţele (Chipcelele), însă pescuitul principal este toamna cu nevoa- 

 dele în bălţi, când iese cantităţi foarte mari. La vârşi cade mai puţin. In 

 1903/904 s'a prins la Tulcea 558.368 kgr. Babuşcă, adică amestecătură 

 de Leuciscus rutilus cu Scardinius erytrophthalmus. 



Nume populare. Numele cel mai general este Roşioara, apoi Roşioara 

 cu pana roşie, Babuşcă roşie, Babuşcă cu pana roşie. (Numele Babuşcă 

 este însă rusesc şi pescarii noştri l-au învăţat dela Lipoveni). Foarte des 

 însă se confundă cu Leuciscus rutilus şi de aceea ambele au o mulţime 

 de nume comune ; aşa de ex. i se zice la Znagov şi prin Moldova Ocheană, 

 Ocheniţă, etc, cari însă sunt nume pe cari pescarii dela Dunăre le dau 

 mai mult lui Leuciscus rutilus. 



Lipovenii din Dobrogea îi zic Krasnoperca sau Baboşca Krasnoperca. 

 Pescarii greci îi zic tot Babuşcă, iar cei turci Kirmizic Kanat. 



A. H.^Publ. Adamachi. 111. Antipa, llitiologia. 12 



