192 



Capul este ceva mai mic decât înălţimea maximă a corpului şi lungimea 

 sa este egală cam cu a /c din lungimea totală a corpului. Ochiul este de 

 o mărime mediocră, diametrul său cuprinzându-se cam de 4.5 ori în lun- 

 gimea capului. Distanţa preorbitară este egală cu peste l 1 / 2 diametru, iar 

 cea interorbitară cu mai mult de 2 diametre. Narinele sunt duble, se- 

 parate între ele printr'o perdea şi situate la mijlocul distanţei dintre bot 

 şi marginea ochiului. Gura este inferioară şi situată la oareşcare distanţă 

 de vârful botului ; ca este transversală şi aproape cu totul dreaptă. Des- 

 chiderea ei este aproape orizontală. Buzele sunt îmbrăcate cu o pătură 

 epitelială cornoasă şi foarte vârtoasă, aşâ că ambele au marginile foarte 

 ascuţite. Dinţii sunt la majoritatea exemplarelor 6 — 6, la unele se găseşte 

 însă şi 7 — 6. Solzii sunt solizi şi bine fixaţi în rânduri longitudinale foarte 

 regulate. Ei au o mărime moderată, aşâ că cei mai mari de pe linia la- 

 terală abia ajung la un diametru egal cu 1 / 2 diamtrului ochiului; la 

 suprafaţa lor prezentă câteva sfcriuri în formă de evantaliu. 



Dorsala începe deasupra ventralelor; ea are baza scurtă şi primul radiu 

 este de 2 ori mai mare ca ultimul, aşâ că atunci când aripioara e culcată, 

 primul radiu o acopere în întregime. Anala începe cu mult după dorsală 

 şi înălţimea ei este aproape egală cu lungimea bazei sale. Ventralele ajung 

 până aproape de deschiderea anală, iar pectoralele numai aproximativ 

 până la jumătatea distanţei dela originea ventralelor. Caudala este adânc 

 bifurcată cu loburile egale. 



Color atiufiea. Partea dorsală este verde-cenuşie sau negrie, laturile şi 

 abdomenul argintiu. Dorsala este cenuşie, iar celelalte aripioare mai mult 

 sau mai puţin roşii. Caudala este cu marginea neagră. In epoca de re- 

 producţie colorile sunt cu mult mai vii, spinarea e aproape neagră, la- 

 turile sunt mai strălucitoare şi au un fel de dungă negrie strălucitoare ca 

 atlasul; roşul dela aripioare e mult mai viu şi totdeodată se colorează în 

 roşu şi încheieturile dela piesele operculare, colţurile gurii şi articulaţiile 

 aripioarelor. Irisul este galben auriu cu o pată roşie. Caracteristic 

 pentru această specie este coloarea neagră ca tuşul a membranei care căp- 

 tuşeşte interiorul cavităţii viscerale, din care cauză pescarii dela Dunăre îi 

 şi zic Maţe negre. 



Dimensiunile maxime la cari poate ajunge este 40 cm. lungime; exem- 

 plarele obişnuite au însă 25 — 30 cm. lungime. 



Distribuţiunea. Scobarul este unul din cei mai răspândiţi peşti din apele 

 noastre, căci se găseşte dela pâraele mici din munte până la. Dunăre cu 

 bălţile ei şi chiar în Marea Neagră. Chiar în primăvara aceasta s'a prins 

 in Mare, la gura Sf. Gheorghe, un exemplar adult de 35 cm. lungime. 



Biologia. Scobarul preferă apa mai limpede a râurilor noastre ca: Bis- 

 triţa, Jiul, Oltul, etc, se găseşte însă tot atât de frecuent şi în celelalte 

 râuri cât şi la Dunăre şi în bălţile ei. El trăeşte mai mult la fund şi se 

 hrăneşte cu tot felul de alge şi animale: viermi, crustacee, insecte, etc. pe 

 cari le găseşte acolo. Epoca lui de reproducţie este prin Maiu, sau cum 

 zic pescarii de pe Bistriţa, «când crapă frunza arinului» ; atunci ei pornesc 

 în cârduri mari spre părăele de munte pentru a-şi depune icrele la apa 

 iute pe fundul pietros. Din Bistriţa d. ex. ei intră în mai toţi afluenţii 

 ei mai mari ca: Tarcăul, Pângărăciorul, Onţul, Largul, etc. Ţăranii aş- 



