202 



oare si a întermaxilarelor sunt prevăzute cu câte o serie simplă de dinţi 

 ascuţiţi; de asemenea şi pe vomer precum şi pe palatine se află câte o 

 grupă de dinţi mici. Limba este nedinţată. Deschiderea branchială este 

 largă, întinzându-se până la istm. Radiile branchiostege sunt de obiceiu în 

 număr de 10 de fiecare parte, câte odată numai 9 de o parte şi 10 de alta. 



Solzii sunt bine fixaţi prezentând pe suprafaţa lor striajuri concentrice, 

 nu însă şi radiare; ei sunt relativ mai mari decât la ceilalţi Salmonizi din 

 apele noastre, variază însă şi după locul ce-1 au pe suprafaţa corpului; cei 

 mai mari sunt pe linia laterală, cei mai mici sunt pe partea ventrală. Aicea 

 sunt la unele exemplare porţiuni întregi cari rămân goale, ceeace făcuse 

 pe Valenciennes să stabilească o nouă specie, Tli. gy mnothor 'ax ; s a găsit 

 insă în urmă de Heckel si Kner, Siebold si Giinther că aceasta nu e decât 

 o varietate trecătoare. Pe partea anterioară a spinării se formează o muche 

 care e acoperită cu solzi superpuşi unul altuia. Capul este gol, fără solzi. 

 Baza caudalei şi radiile ei sunt acoperite până pe la jumătate cu mici 

 solzi longitudinali. Linia laterală este mai mult sau mai puţin pe mijlocul 

 corpului, în partea anterioară fiind puţin mai ridicată. 



Dorsala este foarte mult împinsă către partea anterioară a corpului, aşâ că 

 începe cu mult înainte de jumătatea corpului; ea este foarte înaltă şi lungă. 

 Forma şi lungimea ei este variabilă după vârstă, la exemplarele obişnuite 

 ea ajunge înapoi, când este culcată, până ceva peste jumătatea distanţei 

 dintre capătul ei posterior şi aripioara adipoasă, la exemplarele bătrâne însă 

 ea se desvoltă aşâ de tare, că ajunge chiar să acopere această aripioară. Ven- 

 tralele stau la mijlocul corpului, aripioara adipoasă deasupra analei ; cau- 

 dala este adânc spintecată, cu vârfurile egale. Beşica înotătoare e foarte 

 mare. Intestinul are numai 19 — 24 de apendice pilorice. 



Color aţiunea. Coloarea variază foarte mult după vârstă, după epoca 

 anului şi după diferitele ape; în genere capul este pe partea superioară 

 cafeniu, pe laturi gălbuiu cu pete închise ; corpul este pe spate verde ca- 

 feniu, laturile vinete argintii, partea ventrală albă argintie, câte odată bă- 

 tând în roşu. 



Pe laturi şi mai cu seamă pe partea sa anterioară corpul este pătat cu 

 puncte închise şi în direcţiunea longitudinală, dealungul seriilor de solzi cu 

 dunguliţe şi linii lungi cafenii ; pe tot corpul are un ton albăstruiu-irizant, metalic. 



Aripioara dosală este închisă bătând în albastru şi în roşu, cea caudală 

 de asemenea, ambele sunt împodobite cu pete mari cafenii şi cu dungi mai în- 

 chise. Pectoralele sunt galbene roşietice, anala şi ventralele violete cu 

 dungi subţiri transversale închise. 



Dimensiunile. Exemplarele obişnuite au cam 30 — 35 cm. lungime, 

 creşte însă şi mai mare ajungând chiar şi peste 50 cm. 



Distribuţia. Lipanul este răspândit în mai toate apele noastre de munte, 

 situate între regiunea Păstrăvului şi regiunea Mrenei. 



Biologia. Lipanului îi plac apele curgătoare repezi, cu apă limpede şi 

 fund pietros. El nu se suie însă prea departe în păraele mici, ci rămâne 

 în părţile unde e apa mai mare, aşâ d. ex. la Broşteni Lipanul nu se 

 suie în pârae, ci rămâne în Bistriţa. 



El se hrăneşte cu viermi, moluşte, insecte, ouă de peşte, dar mai cu 

 seamă cu muşte; cum cade o insectă în apă, se repede dela fund s'o prindă; 



