

223 



Primăvara când vin Scrumbiile întâiu la coastele noastre, ele sunt în 

 totdeauna slabe şi puţin gustoase, îndată însă ce dau de apă dulce încep 

 a se îngraşă şi a deveni mai bune la gust ; de aceea chiar Scrumbiile din 

 Dunăre au preţuri cu mult mai bune decât cele din mare. După câteva 

 zile după ce au intrat în Dunăre, ele capătă o coloare cu mult mai des- 

 chisă şi spinarea lor se îngroaşă. In timpul cât stau ele în Dunăre spi- 

 narea lor se îngroaşă foarte tare şi între diferitele lor organe se fac de- 

 pozite mari de grăsime. Se pare că ele se hrănesc aici cu Potamo-plank- 

 tonul şi cu materiile organice aduse de diferiţi afluenţi ai acestui fluviu. 

 După ce şi-au lepădat productele sexuale, ele îşi pierd din nou gustul, ba 

 chiar pentru un timp sunt aşa de rele, încât nici măcar pentru sărătură nu 

 mai sunt bune. 



Pescuitul. Scrumbiile de Dunăre se pescuesc atât în mare în aproprierea 

 coastelor cât şi în Dunăre. In mare pescuitul lor ţine numai până pe la 

 Sf. Gheorghe, după aceea nemai fiind destul de productiv ; în fluviu însă 

 se pescueşte până prin Iunie şi chiar Iulie. 



In mare ele se prind cu plăşi plutitoare fixe numite Ave de scrumbii 

 de mare; aceste sunt nişte plăşi simple, foarte lungişi având o lăţime cam 

 de 2 m. Ele sunt împletite din aţă lină de in şi au ochii cam de 3.5 cm. 

 pe lăture. Aceste plăşi plutitoare se fixează pe pari din distanţe în dis- 

 tanţe şi se aşează în serii foarte lungi perpendiculare pe direcţia coastei. 

 Ele fiind fixe pescuesc numai cu curentul costal şi cu curentul produs 

 de vânturi. 



Pentru a fi făcute invizibile şi pentru a nu putrezi în apă, pescarii le 

 fierb mai întâiu în «catehu» sau într'o văpseâ făcută cu coajă de stejar. 

 Pestele se anină în ele cu branchiile. 



In Dunăre ele se pescuesc cu plăşi plutitoare numite Setei de scrumbii 

 de Dunăre. Aceste sunt nişte plăşi plutitoare având o lungime ca de 

 200 — 600 m. şi o lăţime do 3 m. Ele sunt compuse din 3 plăşi din cari 

 una mijlocie deasă împletită din aţă foarte fină şi având ochii ca de 3 — 

 3.4 cm. pe lăture, iar 2 laterale numite Radine (sau Por/j la Lipovenii 

 din Deltă) cari au ochii largi de câte 15 cm. pe lăture şi sunt împletite 

 din aţă de bumbac ceva mai groasă. 



Frânghia de sus e prevăzută cu plute, iar cea de jos cu plumb, aşa că 

 pusă în apă stă vertical, şi e astfel regulată ca să pescuească numai în 

 pătura de sus a apei. Pescarul o întinde în latul Dunării, de un capăt îi 

 leagă o tivgă sau un butoiaş golea geamandura iar de celălalt o leagă de 

 barcă şi apoi se lasă cu ea în jos cu curentul. O «toană» ţine câteva 

 mile şi după aceea trage setea înapoi în barcă scoţând din ea Scrumbiile cari 

 se încurcă cu branchiile şi aripioarele în ea. După fiecare toană setea tre- 

 bue întinsă la mal pe pari să se usuce într'un loc numit do pescari 

 Plavcâ (1). 



Scrumbiile sunt atât de delicate, încât, abia scoasă setea din apă, ele mor. 



(1) Descrierea mai detaliată a acestor instrumente cu figurile lor precum şi modul de prindere 

 le-am dat în lucrarea mea din Memoriile Academiei de ştiinţe din Viena (Voi. LXXVIII. 1895, p. 

 19—21 şi fig. 1—3) şî vor apărea mai detaliat în volumul al III-lea al acestei lucrări, întitulat 

 „Pescuitul în România". 



