252 



I, pag. 1486. Lepechin, Nov. Acta Acad. Petrop. IX, pag. 35, tab. A. 

 Reisinger, 1. c, pag. 92. Fitsinger, Prodr. Fauna v. Oester., Bd. I, pag. 

 340. Brandt u. Batseburg, Med. Zoolog. Bd. II, pag. 25, tab. 3, fig. 3 

 şi pag. 351—352. Lovelski, 1. c, pag. 262, tab. 18, fig. 1 şi 1 a. Fitsin- 

 ger u. Heckel, 1. c, pag. 287, tab. XXVI, fig. 3 şi tab. XXX, fig. 13 

 şi 14. Nordmann, 1. c, pag. 545. Heckd n. Kner, 1. c, pag. 343. Sie- 

 bold, 1. c, pag. 362. Kessler, Zur Ichthyol., pag. 54; Nachtrăge, etc, pag. 

 25. Giintlier, Catalogue VIII, pag. 340. Kessler, Ihtiol Aralo-Caspi-pon- 

 ticâ, pag. 283. Brandt, Europ.-asiat. Store, pag. 113. Grimm, 1. c, No. 

 278. Sabanejeff, II, pag. 523. Warpachowski, 1. c, pag. 205. Seeley, 1. c, 

 pag. 393. Antipa, Die Store, ect., pag. 7 şi 13. 



Acipenser stellatus var. donensis: Lovelski, 1. c, pag. 263. 



Acipenser sturio : Meidinger, 1. c. 



Acipenser Ratzeburgii: Brandt, in Brandt u. Ratzeburg. Med. Zool. II, 

 pag. 351, tab. I-a, fig. 3, pag. 352. 



Păstruga se recunoaşte uşor : prin corpul ei cu mult mai lungăreţ şi 

 mai subţire decât al tuturor celorlalte specii de Acipenser şi prin botul 

 ei foarte prelungit şi turtit în formă de spadă. Ea formează în multe pri- 

 vinţe o scară de transiţie între două grupuri reprezentate prin Cegă şi 

 Viză de o parte şi prin Nisetru de alta. Pielea ei e acoperită atât cu scute- 

 lele mici pectinate, caracteristice Cegăi şi Vizei, cât şi cu scutelele 

 mari stelate caracteristice Nisetrului ; gura ei are buza de sus întreagă 

 ca la Cegă, iar cea de jos e întreruptă şi desvoltată numai la col- 

 ţurile gurii, ca la Nisetru. Mustăţile sunt simple, rotunde şi nu ajung 

 până la gură ca la Nisetru. Discurile dorsale, deşi sunt opistocentre, marginea 

 posterioară a buzei lor însă e mai lungă decât vârful, aşâ că acesta e ceva 

 mai apropriat de mijloc şi formează transiţia spre discurile mesocentre ; 

 ele nu se mai încalică unul pe altul decât foarte puţin. Discurile laterale 

 sunt numai cu puţin mai numeroase ca la Nisetru şi au aproape aceeaş 

 formă. Primul disc dorsal nu mai e atât de înalt, etc, etc. 



De aicea se vede dar că această specie în adevăr formează o transiţie 

 dela Cegă spre Nisetru, având o serie întreagă de caractere comune cu 

 fiecare din ele. 



Coloraţiunea. Păstruga are în genere pe spinare o coloare neagră-ca- 

 fenie sau cenuşie bătând câte odată în vânăt; pe laturi această coloare e 

 mai puţin intensă până la jumătatea distanţei dintre linia discurilor late- 

 rale şi ventrale, de aici în jos şi pe toată partea ventrală e gălbie. In 

 genere însă ca la toţi Acipenserii coloarea variază foarte mult după apa 

 unde a fost prins: cei din mare sunt negri de tot, câte odată pare că ar 

 fi unşi cu cărbune din fum, cei din Dunăre, dacă au stat aici mai mult 

 timp, sunt cu totul deschişi cenuşii. 



Dimensiunile. Păstruga poate ajunge în apele noastre la o greutate de 

 peste 20 kgr. şi o lungime de aproape 2 m. ; exemplarele obişnuite ce se 

 prind însă au cam 6 — 8 kgr. greutate şi o lungime de 1.20 — 1.40 m. 



Biologia şi distribuţiunea. Păstruga trăeşte atât în mare cât şi în 

 Dunăre, locuinţa sa principală însă este în mare. De aici îşi începe ea 

 migraţiunile ei în contra curentului scurt timp după trecerea sloilor 





