1 de senere aar er der fra kystfiskernes side stedse stærkere 

 bleven hævdet, at der gives laks, som gyder i søen, samt at rog- 

 nens udvikling kan ånde sted i saltvand. Denne opfatning er for- 

 øvrigt ikke af ny dato. Forstkandidat J. Preuthun har i aars- 

 beretningen for Trondhjems fiskeriselskab 1894— 95 leveret en kort- 

 fattet historisk oversigt over spørsmaalet, og heri omtales, at alle- 

 rede Rondeletus for ca. 3 1 / 4c aarh. siden fremholdt, at laksen lagde 

 sin rogn i søen. For denne opfatning erklærede ogsaa Pontoppi- 

 dan sig i 1755. Engelske under søgere og isærdeleshed dr. Francis 

 Day er derimod ved praktiske eksperimenter komne til det resultat, 

 at søvandet virker ødelæggende paa laksens rogn, saa at ingen ud- 

 vikling kan finde sted. Her tillands er lignende forsøg foretagne 

 af dr. Appelloe, konservator James GrRiEa, fiskeriassistent Simonnæs 

 og muligens andre, hvilke nævnte herrer samtlige er komne til 

 det resultat, at lakserognen dør i søvand. 



I betragtning af sagens vigtighed bevilgede storthinget 1895 

 et beløb af kr. 500 til eksperimenter i større maalestok ved Ber- 

 gens biologiske station for at faa tingen udredet. Et lignende be- 

 løb er ogsaa stillet til disposition af dette aars storthing til fort- 

 satte undersøgelser. 



Om anskaffelsen af stamfiske. 



En hovedvanskelighed ved udklækningsforsøg ligger i tilveie- 

 bringelsen af et tilstrækkeligt antal stamdyr. Alene transporten 

 kan være besværlig nok, og er de vel fremkomne til bestemmelses- 



