Umtrent 1 mil nord for Bergen støder Byfjorden, Herløfjor- 

 den og Osterfjorden sammen, den sidste strækkende sig i øst-nord- 

 østlig retning. Det omraade af denne, som jeg i forløbne sommer 

 undersøgte, udgjør omtrent 1 mil af fjordens længde, nemlig stræk- 

 ningen mellem Salhus og Lonevaag. 



For Byfjordens og Herløfj ordens vedkommende har jeg, som 

 omtalt i mine redegjørelser for undersøgelserne dersteds, paavist, 

 at bundformationen i stort seet er temmelig forskjellig paa den 

 østlige og vestlige side, idet at østsiden har brat stupende, temme- 

 lig nøgne fjeldvægge, vestsiden derimod en forholdsvis langsomt 

 skraanende, hovedsagelig af sand eller sandler bestaaende bund. 

 En saadan gjennemgaaende forskjellighed kan derimod ikke paavi- 

 ses for det af mig undersøgte omraade af Osterfjorden; paa begge 

 sider af fjorden træffer man saavel bratte fjeldvægge som langsomt 

 skraanende bund, skjønt den sidstnævnte i større udstrækning fore- 

 kommer langs med det sydlige land. Næsten overalt fandt jeg, 

 at disse langsomt skraanende undervandsplataaer, eler som regel 

 havde en dybde af 30 — 100 favne og som enkelte steder strakte 

 sig næsten til midten af fjorden, styrtede brat udfor til en dybde 

 af omtr. 300 favne. Man kan paa den maade let blive narret, 

 hvis man vil anstille flere skrabninger paa samme plads og ikke 

 har tåget nøiagtigt med: nogle ti-tal favne nærmere eller længere 

 fra land kan gjøre en dybdeforskjel af et par hundrede favne. 

 Som regel var bunden overalt paa disse plataaer sand (skjælsand) 

 eller sandler med et rigt dyreliv. Der, hvor tjeldet fra land af 

 styrter brat udfor til en dybde af 200 favne og mere, var som re- 

 gel et paa arter fattigt dyreliv, skjønt visse fastsiddende former 

 (serpulider, crania, spongier) kunde forekomme i store mængder. 



Der, hvor Byfjorden, Herløfjorden og Osterfjorden støder sam- 



