J. Rekstad. [No. 2 



Man kan sige, 0-isobasen for øvre strandlinjerække paa det nærmeste 

 gaar henover midten af den brede undersøiske afsats, som man har 

 kaldt den kontinentale sokkel, hvor denne har en betydelig- bredde, 

 men hvor den smalner af ved haveg-gens indbøining mod landet, som 

 ved Søndmør og i Senjen, der ligger 0-isobasen betydeligt nærmere 

 land. Vedføiede kartskisse viser haveggens forløb, afsat efter 

 det kart over dybdeforholdene udenfor Norges kyst, som ledsager 

 Nansens verk, The Batliymetrical Features of the North Polar Seas, 

 samt 0-isobasen for den øvre strandlinje- og terrasserække, saavidt 

 den efter det foreliggende observationsmateriale kjendes. 



Saavidt den kan sees af det hidtil meget ufuldstændige obser- 

 vationsmateriale, viser landets hævning sig fra sted til sted uens- 

 artet. Fuld rede paa dette kan man først faa ved nøiagtige høide- 

 maalinger (nivellement) af strandlinjerne og terrasserne over hele 

 landet. Først naar dette arbeide er udført, vil tiden være kommen 

 til at søge besvaret, hvad der kan være aarsagen til disse uregel- 

 mæssigheder. Efter at foranstaaende var nedskrevet, kom mig 

 ihænde Hogboms afhandling, Ntja Udrag till Jcdnnedomen om de 

 hvartdre nivåfdrandringarna i norra Sverige,^) hvori flere eiendom- 

 meligheder ogsaa ved hævningen i det nordlige Sverige paavises. 

 Efter ham har man fra Atlanterhavet til østsiden af den botniske bugt 

 tre hævningsmaksima med to mellemliggende minima. Det største 

 maksimum ligger ved vestsiden af den botniske bugt, et mindre paa 

 dens østside og et andet noget østenfor grænsen mellem Norge og 

 Sverige. 



Naar man skal bestemme beliggenheden af de gamle havniveauer 

 fra perioden efter istiden i den sydlige del af vort land, saa er man 

 nødt til, da strandlinjer i fast berg her er betydelig sjeldnere end 

 i Tromsø stift, at tåge ogsaa terrasserne tilhjælp. Men herved maa 

 der anvendes kritik, da langtfra alle terrasser er merker efter et 

 havniveau. De terrasser, som ligger opigjennem dalfører, er som 

 regel ikke anvendelige, da de kun undtagelsesvis er afsat ved hav- 

 iladen. Vi kan let af deres forholdsvis sterke hældning nedefter 

 dalene overbevise os om, at de ikke kan markere noget havniveau, 

 men dalbundens eller elvens fald under en vis havstand. I indre 

 Sogn har man god anledning til at iagttage dette forhold. Her kan 

 man hyppig se, hvorledes terrasserækkerne langs siderne af de for- 

 holdsvis sterkt faldende sidedale raskt stiger, eftersom dalbunden 



1) Geol. rriren. Forliiimll., B. 2(i, N. (5, 1904. 



