1906] Nogle notiser fra et spækhuggerstæng ved Bildøstrømmen. om 
tre arter: Orca gladiator Lacep., Orca minor Rhdt. og Orca esch- 
richti Stp. Denne LicrsEBOrGS opfatning tiltrædes af Corrett i 
,Bemærkninger til Norges Pattedyrfauna* samt af Lunpström i 
Fauna öfver Sveriges Ryggradsdjur*, derimod kommer FLowER 
til det resultat, at han ,provisionally" kun kan anerkjende en art. 
Heller ikke van BenEeDEn kan anerkjende mere end en art. I 
,Ostéographie des Cetacés vivants et fossiles* indtager vaN BENEDEN 
og GERVAIS ikke noget bestemt standpunkt, de synes dog at være 
tilbøielig til kun at opstille en art. Den sidste, som mere indgaa- 
ende har behandlet dette Spørzsmaal, er LUTKEN 1 ,, Kritiske Studier 
over nogle Tandhvaler af Slægterne Tiusiops, Orca og Lageno- 
rhmehus*. TI dette arbeide blev LöTkEn ,foreløbig* staaende ved 
samme resultat som LILLJEBORG, ,at der rimeligvis i de nordiske 
have gives to arter af ægte spækhuggere eller orcaer, 0. gladiator 
(Lac.) og 0. eschrichti Stp., men neppe flere end disse, og at der 
ingen grund er til at antage, at hvad man har givet navn af 0. 
minor eller O. schlegeli repræsenterer en tredie paalidelig art.* 
Foruden muligens ved sin størrelse skulde Orca eschrichti ud- 
merke sig: 
»l. ved at den hvide bugfarve — foruden med den store sidebugt 
— skjærer sig ind i den sorte rygfarve med en skarp be- 
grændset hvid spids eller kile umiddelbart bagved forlemmerne, 
lufferne; 
ved en mindre smal form af hovedskallens snudedel og en 
elendommelig. udvidelse eller udbuning af mellemkjævebenene 
henimod spidsen; 
3. ved at dens tænder aldrig er synderlig slidte, selv ikke hos 
gamle dyr; 
4. ved at plovbenet i almindelighed ikke, eller kun meget lidt 
kommer til syne paa ganefladen; og 
5. ved at det første ribbens-par er forholdsvis langt, '/11 af total- 
wN 
længden. — — — Naar alt kommer til alt, tror jeg, at der 
er nogen grund til at antage, at det er ,en god art”, men 
dens ,,karakter* er endnu lidt flydende eller svævende — — —:* 
Jeg har ovenfor ved beskrivelsen af de to unge spækhug- 
gere fra stænget i 1904 paapeget, at det lyse kileformede parti 
bag lufferne neppe kan betragtes som noget paalideligt artsmerke, 
da det ogsaa kan findes hos forøvrigt typiske Orca gladiator. Fra 
de store spækhuggerstæng ved Bildøen i januar 1885 og 1 novem- 
ber 1887 har Bergens museum erhvervet sig et større antal kranier 
