1901] Coleoptera og Lepidoptera. \% 



fra den hele kystrand mellem Bergen og Trondhjem fattes saagodt- 

 som ethvert holdepunkt. Ogsaa den ellers vel udprægede boreale, 

 gruppe er ved Bergen vanskelig at limitere. 



Det maa vel antages som selvsagt, at insekternes indvandringer 

 for en større del maa have foregaaet samtidigt og ad lignende veie 

 som planternes, navnlig gjælder dette da de phytofage arter og 

 fremforalt de mo no f age. De monofage bliver forøvrigt forholds- 

 vis faatalligere, jo længere nord man kommer; monofagien synes 

 bestemt at afsvækkes i de koldere klimater, og det er utroligt, 

 hvor let mange insekter har for at lempe sig ikke alene efter 

 klimaet, men ogsaa efter vekstforholdene. Herpaa skal jeg faa lov 

 at nævne nogle slaaende eksempler. Saaledes har en hel del artei% 

 som ellers antages at være temmelig bundne til gran (Abies), i vor ark- 

 tiske region flyttet over paa furu (Pinus), og enkelte s. f. eks. 

 Qvedius lævigatus, Baptolinus pilicornis, Bhinomacer attelaboides, der 

 ellers lever paa bartrær, forekommer her nord ogsaa paa Betula. 

 Larven af Acronycta euphorbiæ, som i Mellem-Europa altid angives 

 at leve paa Euphorbia, sjeldnere paa Campanida og Euphrasia, er 

 hos os yderst polyfag, idet saa heterogene vegetabilier som Fraxi- 

 nus, Myrica, Sorbus, Bumex o. s. v. indgaar i dens spiseseddel. 

 Og midt i Sydvarangers blødeste græsmyrer, hvor våndet naar en 

 op paa ankelen mellem tuerne, overraskes man ved at møde dag- 

 sommerfugle som Melitæa åurinia, Argynnis selene, Erebia lappona 

 og Oeneis norna, som ellers foretrækker tørt terræn og altsaa her 

 maa have andre næringsplanter end de tilvante. Denne evne til 

 at lempe sig efter forholdene maa jo i høi grad bidrage til, at in- 

 sekterne gjennemgaaende har lettere for at vinde en stor udbredelse 

 end planterne. 



De bevingede carnrvore eller af raadnende organismer levende 

 arter har da vel rykket i teten, medens de vingeløse, som forresten 

 gjennemgaaende er kraftige løbere, i sin vandring mere har været 

 afhængige af tilfældige omstændigheder. Særlig flyvekraftige in- 

 sekter, som f. eks. hu ml erne, maa tidligt have naaet en stor ud- 

 bredelse, og en stor del af vore europæiske arter er ogsaa arktiske 

 og subarktiske former, som vi linder saa langt nord, som insekter 

 overhovedet har kunnet iagttages; Spitsbergen er vel det eneste 

 polare land, hvor humler endnu ikke er bemerkede. Forøvrigt 

 ligger det udenfor min plan at drøfte nærmere de mulige faktorer, 

 som har virket under spredningen af vor insektfauna. 



Under den første store glaciation maa man vel tænke sig alt 



