Kr. Høye. [No. 7 



gaar klipfiskesoppens udbredelse og* dens forebyggelse, vil blive be- 

 handlet i et særskilt afsnit. 



Arbeidet er udført dels ved Bergens museum, dels ved dettes 

 biologiske station. Jeg er dr. Brunchorst, hvis interesse for sagen 

 det skyldes, at jeg har kunnet føre undersøgelserne saavidt frem, 

 megen tak skyldig for den store imødekommenhed, hvormed han har 

 bistaaet mig under arbeidet. 



I. Dyrkning af klipfiskesoppen, 



I klipfiskesuppegelatine af forskjellig sammensætning. 



Paa grund af sin gjennemsigtighed er klipfiskesuppegelatine 

 det bedste faste substrat for enkelcellekulturer, da man kan følge 

 den enkelte spores udvikling fra time til time, fra dag til dag. 

 Den har kun den feil, at den blir flydende, naar saltmængden gaar over 

 en vis grænse. En tilsætning af 20 % salt holder gelatinen flydende 

 ved almindelig stuetemperatur. 10 % salttilsætning er det gunstig- 

 ste forhold, og soppen vokser meget villig herpaa. 



Paa gelatine af 10 % saltgehalt optræder klipfiskesoppen med 

 megen myceldannelse og rigelig fruktifikation. Celledannelsen udgjør 

 spiringens første stadium. Den kan vare kortere og længere tid; 

 men den stanser eller gaar- langsommere for sig, naar hyfeudskyd- 

 ningen begynder. Dette sker paa den maade, at der fra en eller 

 flere af celleklumpens overfladeceller danner sig en spids, der lidt 

 efter lidt skyder sig ud og danner en hyfe med eller uden tvervægge. 

 Ligger sporerne indkapslede i gelatinen, finder denne hyfeudskydning 

 sted fra alle sider af den centrale celleklump. Makroskopisk faar da 

 vegetationen udseende af et hvidt fnug eller dun. Disse hyfer kan være 

 korte, tykke og rette eller lange, tynde, krogede, snart plasmafyldte 

 uden tvervægge, snart vakuoliserede med talrige tvervægge. Mycelets 

 modstandsdygtighed er ogsaa meget forskjellig. Det kan holde sig 

 i flere maaneder, og det kan tørre ind efter nogle ugers forløb. 

 Det viser ofte tilbøielighed til at udbrede sig efter fruktifikationen. 

 Ligger vegetationen i overfladen af gelatinen, gaar nogle hyfer ned i 

 substratet, mens andre skyder op i luften og her afsnører de 

 lange sporekjæder, der danner de kjendte brune støvede klumper 



