1901] Hardangevviddeiis lepidopterfauna. 7 



dvale, indtil solen atter kommer tilsyne. Men da kommer atter i 

 et nu hele skaren i bevægelse; det yrer og vrimler overalt frem 

 paany, og græshopperne, der synes at besidde denne samme egen- 

 skab, begyncler atter at musicere som om en ny dag var oprunden. 



Dette ligesaa eiendommelige som interessante fænomen vakte 

 allerede straks min opmerksomlied, og da veiret ret ofte var skyet, 

 og den slags afbrydelser derfor ret hyppig indtraadte, havde jeg 

 mere end rigelig anledning til at anstille iagttagelser herover. 



Enkelte arter, som lycæniderne, slog sig under disse afbrydel- 

 ser simpelthen ned paa græs, blomster og buske ; Polyommatus hip- 

 potoé valgte ikke sjelden de sterkt rødfarvede blomstertoppe paa 

 Rumex acetosa, der passede saa godt til dens egen farve, et jeg 

 flere gange følte mig ganske skuffet ved ligheden. L. argyrogno- 

 mon slog sig derimod ned paa den første og bedste plante, der 

 befandt sig i dens nærhed, hyppigst dog maaske paa høie græsstraa 

 og lidt spredte lyngbusker. Paa græssene hang de for det meste 

 med vingerne vendt nedad, og ogsaa paa lyngbuskene søgte de oftest 

 at indtage denne stilliug. De sad oftest ganske urørlige og lod sig 

 sjelden bevæge til at flyve bort, naar jeg rørte ved dem, men lod 

 sig herunder hellere falde ned mellem græssene. Lod de sig jage 

 op, var det kun for øieblikkelig igjen at slaa sig ned ganske i nær- 

 heden. Disse arter var derfor let at linde og lod sig selvfølgelig 

 indsamle i mængder direkte i fangeglassene, Derimod forstod saa- 

 vel Argynnis- som EVefotf-arterne saa godt at skjule sig, at jeg et 

 øieblik, efter at de havde slaaet sig ned, ikke var istand til at tinde 

 en eneste, særlig af den førstnævnte. 



For at faa rede paa, hvor de holdt sig skjult, søgte jeg nogle 

 gange at holde øie særlig med disse arter. Det viste sig herved, 

 at Jrgyiinis-åYtenie simpelthen lader sig glide ned mellem det tæt- 

 teste græs, hvor de med sammenslagne vinger, hvis kanter vender 

 opad, staar og hviler mellem planterne og næsten er umulig at faa 

 øie paa, selv naar man har seet, hvor de sænkede sig. Kun i nogle 

 faa tilfælder rykkedes det mig ved straks at ile til, med det samme 

 de dalede ned, at tinde dem i denne Stilling, men i de fleste til- 

 fælder maatte jeg opgive at tinde spor af dem. 



Erebia ligea blev vel af og til hængende paa planterne, men 

 som oftest slog den sig ned paa siderne af større stene eller paa 

 den bare jord, mellem græs og andre planter paa lignende maade 

 som Argynnis-åvtevne. eller paa bergvæggene, og hellerikke denne 



