1901] Lidt om udbredelsen af nogle af vore sjeldneste vestl. levermoser. H 



steder til), tildels temmelig almindelig, paa Stordø, Tysnesø, paa 

 begge sider af Hardangerfjorden, især i den ydre del, men ogsaa 

 langt inde (Daasefjeld i Ulvik, Wulesbeeg), Bergens omegn (tem. 

 alm.: Os, Ulrikken, Isdalen, Løvstakken, Katlane, Skidtremmene, 

 Eidsvaag, Trængereid), Osterøen, Nærødalen i Sogn, øerne i Sønd- 

 fjord, Førde, Skorpen ved Florø, Gulen i Bremanger, mangesteds 

 i Nordfjord, Søndmøre og Romsdalen. 



Nordenfor Trondhjemsf jorden er den kun funden paa Alstenø 

 i Nordland, paa vestsiden af Syv Søstre, indtil 250 m. (Kaalaas 

 1894). 



Arten maa i det hele betragtes som temmelig almindelig ud- 

 bredt i hele strøget fra Ørsdalen (og sandsynligvis adskillig længere 

 syd) til Romsdalen. Den tindes her paa lignende steder som de 

 fire foregaaende arter, paa tjeldenes nord- og nordvestskraaninger 

 og især i urer mellem stene, hvor der er mere skygge og fugtighecl. 

 I de ganske lave egne synes den at mangle; men den viser sig 

 gjerne straks, naar høiderne stiger op til saa meget som et par 

 hundrede meter, og den forekommer paa saadanne steder og under 

 høiere tjelde ofte langt ned. I Bergens omegn viser den sig saa- 

 ledes som regel først i en høide af omtrent 200 meter, medens den 

 kan stige ned lige til faa meter over havfladen, som i Tveteraas- 

 skoven ved Hop. Paa disse lavtliggende steder tindes den dog 

 sjelden i større mængde. 



I høiden gaar den neppe høiere end Scapania omithopodioides og 

 synes at naa sin største udvikling i en lavere høide end denne art 

 (200 å 250 meter). 



Den ligner meget den brittiske art Lepidozia Pearsoni Speuce, 

 og jeg har været tilbøielig til at anse dem for identiske. Peabson 

 opfører navnet L. Wulfsbergii som synonym under L. Pearsoni. 

 Jeg kan dog ikke erindre nogensinde at ha seet de eiendommelige, 

 tætte hanaks i grenspidserne, som Peaeson afbilder. Forskjellen 

 forøvrig synes at være uvæsentlig. I hvert fald er arterne saa 

 nær beslegtede, at man maa anse dem for at ha udgjort en art i 

 en forholdsvis ikke altfor fjern fortid, om de end senere har diffe- 

 rentieret sig noget i forskjellige retninger. 



Disse to former er kun fundne, den ene i Norge, den anden paa 

 de brittiske øer, hvor dens udbredelse maaske er større, end det 

 synes efter de hos Peaeson opgivne findesteder. Arten blev nem- 

 lig først forholdsvis sent erkjendt som egen art, idet den før blev 

 blandet sammen med Lepidozia reptans. 



