| det stilbillede, som litt efter litt vil kunne tegnes av vor 
norrøne kultur, maa det islandske materiale faa sin bestemte plads. 
Paa et enkelt omraade vil det endogsaa være en av hovedkilderne. 
Rundt om i vort land har den senmiddelalderske stil likesom fort- 
sat paa de gamle romanske traditioner. Denne stils sterkt folkelige 
karakter har paa en maate holdt den kunstneriske fantasi utover 
bygderne bunden. I Sætersdalen har vi den pur og ren ofte i noget 
degenerert skikkelse, den rike gudbrandsdalske ornamentik kan 
tænkes opstaat som en ny impuls fra Ludvig XIV stil der støtte 
sammen med de samle rankeslyngninger o. s. v. Men fænomenet, 
den romanske ornamentiks forunderlige liv i folkekunsten, denne 
ornamentiks skjæbne gjennem tiderne, kan intet sted saa tydelig 
studeres som i de islandske haandskrifter. Hvor vort materiale bare 
antyder — og vi har mange saadanne antydninger — virker spredt 
eller forandrer karakter, der synes det islandske fast og sammen- 
hængende. Vort senmiddelalderske ornamentale stilbillede vil for 
en del — nemlig det gammeldags konservative drag — faa sin ut- 
fyldning i den sene rike islandske kunst. Fra naturvidenskapen 
kjendes det ogsaa, at saadanne ældre grupper holder sig under nye 
vilkaar, at særlig paa begrænsede isolerte omraader en ældre flora 
og fauna kan fortsætte sin særutvikling som relikter efterat de for- 
længst er forsvundet andetsteds. Saadanne efterglemte stilfænomener 
findes ogsaa hos os, og paa Island findes romansk ornamentik 
ind i det 19de aarh., som da har overlevet gotik, senmiddelalder, 
renæssance, barok og rokoko. Lignende fænomener findes ogsaa 
andetsteds. I Graubiinden i Schweitz findes f. eks. en saadan ro- 
mansk stilefterlevning, som har holdt sig ind i nyere tid. 
Kunstnerisk set har man i den islandske kunst noget av det 
samme, som viser sig paa det sproglige og literære omraade, nemlig 
en blomstring paa grundlag av den gamle norrøne romanske kultur. 
Denne kulturs nære forbindelse med Norge er uomtvistelig og vi 
