6 Bernt Lynge. i [Nr. 9 
den gamle samleart Parmelia physodes. Formerne skilles væsentlig 
ved sorediernes form og anordning, hvilket i og for sig er nok til 
at vække mistanke. Et par av formerne synes mig at flyte sammen. 
Om andre former har jeg ikke kunnet gjøre mig op nogen sikkert 
grundet mening, da der kun er kjendt et eller et par eksemplarer 
av dem fra Norge. Jeg har derfor foreløbig trukket dem sammen. . 
Enkelte — særlig polymorfe — laver forekommer paa forskjellig 
slags underlag. Xamnithoria parietina er almindelig paa stammen av 
løvtrær og paa klipperne ved stranden. Cladonia rangiferima vokser 
- paa tørre solskrænter, paa gamle træstubber og paa Sphagnum-myrer. 
Det viser sig ofte, at bestemte former er knyttet til visse underlag. 
Det er da nærliggende kun at sc voksesteds-modifikationer 1 saa- 
danne former, hvor forskjellige de end maatte være av habitus. 
Dette bestyrkes derved, at arter, som er knyttet til specielle vokse- 
steder, er litet variable (f. eks. Uladonit Botrytes paa gamle trie- 
stubber, Solorina saccata paa mosgrodd kalksten og skifer). 
Særlig omstridt er spørsmaalet om, hvorvidt kemiske karakterer 
kan ansees som gode artskarakterer. Jeg har gjerne tat kemiske 
karakterer til hjælp, hvor ellers adskilte arter derved blir lettere 
at holde fra hinanden. Men jeg stiller mig meget tvilende overfor 
saadanne arter, som kun skilles ved kemiske karakterer (f. eks. 
Ramalina cuspidata og R. scopulorum). Samme stof kan jo dannes 
hos høist forskjellige planter, uten at disses systematiske stilling 
rokkes derved, og utvilsomt nærstaaende planter kan ha et forskjellig 
stofskifte. Hvorfor gjøre en undtagelse netop for lavarterne? 
Hvad lavarternes ,.biologiske utbredelse” angaar, saa synes 
denne væsentlig at være bestemt av konkurraneeforhold. Lav- 
arterne har et langsomt stofskifte og en langsom vekst; de er nøi- 
somme og kan leve paa steder, hvor andre planter ikke finder de 
nødvendige livsbetingelser. Der er ingen grund til at tvile paa, at 
de ogsaa kan leve paa rikere voksesteder. Men her kan ogsaa de 
høiere planter (moser og karplanter) leve og de fortrænger med 
lethet laverne. Blandt lavarterne selv finder man en lignende kamp, 
kun at den er skarpere, fordi de to parter er likere utrustet. Vi 
ser skorpelaver presse sig op mot hinanden, for selv i sin tur at 
bli overvokset av større og hurtigere voksende bladlaver (Parmelier). 
Heldigst stillet er Cladonierne o. lign. former og især Gyrophoru- 
ceerne; disse sidste er kun ved en streng fæstet til underlaget og 
vokser med randen frit og uhindret hen over andre laver. Hvor 
denne kamp faar utvikle sig frit og uforstyrret (f. eks. paa strand- 
