1910] De norske busk- og bladlaver. 95 
Ekss. Anz1 Lang. 52; Crom». 146; Ercenkn 55; E. Fries 295; Havaas 177; 
Herr 858; LeiGur. 3873; Marme 68; Move. & NæstrL. 449; RapH. Lich. Eur. 
316; ScHÆR. 375; STENH. 124; Tuck. 77. 
20. Parmelia incurva (Prrs.) Fr. 
Thallus uregelmæssig begrænset. Det er meget tæt, næsten 
skorpeiormet tiltrykt underlaget.  Loberne er smale, 
knudrede, konvekse; aapent grenet. Talrike kugleformede 
soredieklumper paa thallus. Oversiden graa til graagul, de 
ældre deler noget mørkere; undersiden brun eller sort med sorte 
rhiziner. 
Apothecier smaa, konkave, med krenulert, tyk kant. Apo- 
thecier sjeldne, især tilfjelds. | 
Vokser paa fritstaaende knauser av haarde bergarter, sjelden 
paa gammelt træ. Almindelig tilfjelds, hist og her i det subalpine 
og høiere naaleskogbelte (som toppen av kollerne i Nordmarken). 
I lavlandet er den sjelden. 
Ekss. Arnorp 918; E. Frizs 260; HarmanD: Lich. Gall. rar. 69; Havaas 
8, 314; Norr. & Nyt. 27; Rapu. Lich. Eur. 668; Ronp. & Scau». 88; STENH. 
123; Tucx. 76. 
PL V, nr. 2. 
21. Parmelia comspersa (KHRH.) AcH. 
Thallus stort (10—20 em. i diameter). Loberne temmelig 
brede, sterkt indskaaret, i spidsen avrundet eller tvert avskaaret, 
jevne eller fint rynket. (men aldrig med fremstaaende netformede 
rynker som hos P. sazxatilis) Farven er gulgrøn paa over- 
siden, paa undersiden meget variabel, fra lysebrun til beksort; 
sorte rhiziner. Thallus glinsende. Aldrig med soredier. 
 Apothecier store (til 12 mm.); gropet til sammenfoldet, brun- 
høe med hel rand. Sporer 8—12 >» 5—7 p.. Ofte steril. Pyk- 
 nider meget talrike, sorte prikker paa loberne. 
Meget almindelig paa haarde bergarter langs kysten. Qgsaa 
i indlandet. 
Den er meget variabel. Loberne kan være langstrakt og smale eller korte 
og brede, tæt taklagt, opstigende. Paa sterkt soleksponerte steder vokser stive, 
løst tiltrykte thallus med sammenrullede lober og glat, glinsende (reflekterende) 
overflate. Paa fugtige lokaliteter vokser der frem grynede isidier, og i skyggen 
(P. conspersa taaler forøvrig ikke meget skygge) blir thallus tyndere og tæt til- 
trykt underlaget. 
Ekss. Anzt It. sup. 108—110; Arnorp 1773; Craup. & Harm. 15, 313, 
314; CromB. 26; ELenkin 54 abe; Frk. D. Lich. 34; E. Frizs 167; Havaas 153; 
Leient. 78—79; Mass. Lich. It. 318—314; Mouce. & NæstL. 160, 940; Norr. & 
Nyr. 26; RarH. Lich. Eur. 65, 891; Rcns. & Scavu». 11; ScHær. 379; Stenm. 122, 
