I nordisk ornamentik optræder i det 10de aarhundrede et 

 eiendommelig motiv, som spiller adskillig rolle i de følgende 

 aarhundreder, men som saa omtrent ved aar 1200 forsvinder 

 igjen fra den „officielle u kunst og kun lever videre i folke- 

 ornamentikken. Det er den saakaldte „ringkjede". 



Motivet, der dels forekommer som bord og dels som møn- 

 ster, er av ganske enkel, næsten geometrisk form. Det er et 

 entrelac-motiv, men skiller sig ganske sterkt fra de vanlige 

 baandfletninger. Mens disse i almindelighet er sammensat av 

 jevnt brede baand, der aldrig forgrener sig, bestaar ringkjeden 

 derimot av baand, der med regelmæssige mellemrum spalter 

 sig og igjen forenes, idet de omslutter cirkelformede aapninger. 

 Tre saadanne baand flettet sammen danner den regelmæssige 

 ringkjedebord. Imidlertid forekommer motivet som nævnt og- 

 saa som mønster og bestaar da av „plater" med cirkelformede 

 aapninger ; ogsaa her er det fuldstændige motiv dannet ved en 

 sammenfletning av tre. I begge tilfælder sker denne sammen- 

 fletning saadan, at det ene baands (plates) spaltning opad fore- 

 gaar i det andet baands (plates) cirkelformede aapning og 

 dækker over det tredje baands (plates) spaltning nedad (fig. 1). 



Ringkjeden har været forklaret paa flere maater. Herm. 

 M. Schirmer har sammenstillet den med motiver, der fore- 

 kommer paa „kunstindustrielle arbeider af metal fra vikinge- 

 tiden" x ), og har specielt henvist til et par arbeider, der til- 

 hører Gokstadfundet, men har ikke indlatt sig paa en nærmere 

 utredning av forholdet og ser ialfald helt bort fra den vanske- 

 lighet, som ligger i tidsforskjellen mellem Gokstadfundet og 

 de romanske døpefonter, hvorfra han henter sine eksempler 

 paa ringkjeden. W. S. Calverley har søkt at forklare ring- 

 kjeden ved at opfatte den som en konventionel gjengivelse av 



l ) Mere om vore ældste kirkebygninger og videre frem. Ab. 1903, s. 8 f. 



