\2 Einar Lexow. 



selve dyrefigurernes utformning og dels forekommer i ren form. 

 Hvorledes disse stil IPs baandfletninger forholder sig til den 

 irske og den langobardiske entrelacstil, skal vi her ikke gaa 

 ind paa, da det er uten betydning for vor undersøkelse. Vi 

 kan nøie os med at fastslaa, at rike og indviklede baandflet- 

 ninger er almindelige i nordisk ornamentik under stil II, og 

 at disse baandfletninger tilhører den samme gruppe som de andre 

 vesteuropæiske i tiden omkring aar 700 d. v. s. at de bestandig 

 kun opererer med jevnt brede baand, der aldrig deler sig, og 

 at fletningernes forløp er bestemt ved indførelsen av det 

 Romilly Allan kalder „brudd" med regelmæs- 

 sige mellemrum *). Denne entrelacstil dør saa 

 praktisk talt ut under stil III 2 ), og ved vikinge- 

 tidens begyndelse omkring aar 800 staar vi saa- 

 ledes for baandfletningsornamentikkens ved- 

 kommende omtrent paa samme punkt som ved 

 , B ' o d f folkevandringstidens begyndelse, dog med den 

 (Efter Brøgger), store forskjel, at den regelmæssige entrelac nu 

 forlængst er indarbeidet i dyreornamentikken. 

 Men en ny ren entrelacstil skulde ikke la længe vente 

 paa sig. Dog arter denne sig helt anderledes end den tidligere, 

 idet man nu ikke længer opererer med jevnt brede baand, men 

 derimot med flikete „plater", som er stukket ind i hinanden 

 paa en maate, som av og til minder om senrenaissancens cartou- 

 cheverk. Denne rent nordiske stil har man, ialfald for den 

 tidligere periodes vedkommende, betegnet som „sløifestilen" 3 ). 

 Dens utgangspunkt kan som nævnt ikke være den foregaaende 

 periodes baandfletninger, og dens forutsætninger maa derfor 

 søkes paa et andet omraade. Jeg tror, vi her maa regne med 

 en samvirken av mindst tre forskjellige faktorer. 



Et av »sløifestilen"s mest karakteristiske træk er dens 

 forkjærlighet for centralmotiver, med hyppig bruk av cirkelen 

 og med utstraalende, radiære forgreninger. Søker vi lignende 

 motiver i folkevandringstidens ornamentik, stanser vi snart ved 

 et enkelt ornament, som gjerne er anbragt paa midten av en 

 spænde eller lignende, og som bestaar av et regelmæssig, tre- 

 eller firfliket felt omgit av en cirkel. Særlig hyppig træffer 



!) Early Christian Monuments of Scotland, London 1903, II, s. 145. 



2 ) Salin: Die altgermanische Thierornamentik, Stockholm 1904, s. 290. 



3 ) Brøgger 1. c, s. 24. 





