1897] Ekersunds-Soggendalsfeltets bergarter. 7 



heden som hos foregaaende. Den forekommer som væsentlig be- 

 standdel kun i banatiterne s. ø. for Farsund. 



5) Biotit eller magnesiaglimmer er som alle glimmerminera- 

 ler kj endelig paa den lethed, hvormed den lader sig spalte op til 

 tynde blade. Farven er mørk, næsten sort. Da den ikke tager 

 imod politur, er den lidet skattet i bergarter, der skal benyttes i 

 den finere stenindustri. Desværre ruster den og forvitrer forholds- 

 vis let. I det heromtalte felt forekommer den i ringe mængder, 

 og da væsentligst i noriterne og i den biotitførende labradorsten 

 ved Barstadvand n. f. Rekefjord. 



6) Titanjern som mørke klumper. Heller ikke dette mineral 

 er paa grund af sit forhold ved opvarmning og sine forvitringsfor- 

 hold meget heldig at have i bergarten. Naar det imidlertid op- 

 træder i saa ringe mængder, som det gjør i vore labrador stene, 

 vil det ikke kunne forringe bergartens værdi i nogen nævnevær- 

 dig grad. 



Strukturen er hos alle de heromhandlede bergarter, hvad man 

 har kaldt retningsløs kornig, d. v. s. de enkelte mineralindivider, 

 der ved dannelsen gjensidig har hindret hinanden i sin vækst, lig- 

 ger om hinanden uden nogen bestemt orden. Kun i enkelte til- 

 fælde har der dannet sig en parallelstruktur, som er synlig alle- 

 rede paa afstand med sin vekslen af lyse og mørke mineralzoner. 

 De lysere zoner bestaar da ialmindelighed af feldspat og kvarts 

 (forsaavidt kvarts er tilstede), de mørkere bestaar af augit eller horn- 

 blende eller glimmer sammen med titanjern, i enkelte tilfælde af alle i 

 forening. Hvad enten strukturen er retningsløs kornig eller udvik- 

 let som parallelstruktur, støder de forskjellige mineraler lige op til 

 hinanden uden mellemliggende hulrum. Der er altsaa ikke tale 

 om nogen smaadrusig struktur, alle er kompakte. 



Hvad kornstørrelsen angaar, saa er denne meget forskjellig. 

 Gjennemgaaende maa man vel kunne sige, at det er labradorste- 

 nene, som har det største korn, men ogsaa inden denne enkelte 

 gruppe er der store forskjelligheder tilstede. Labradorstenene paa 

 Hitterø har f. eks. kry stalin di vider paa omtrent 6 cm.s længde og 

 labrador stenen ved grænsen i nærheden af Rekefjord har ca. 0.5 

 cm. lange individer. Gjennemsnitslængde kan vel sættes til omtrent 

 1 cm. De af feltets bergarter, der er de finkornigste, er vel nori- 

 terne fra Rekefjord og Soggendal samt fra Hitterø. 



I nær forbindelse med og afhængig af de strukturelle forhold 

 i bergarten staar dens kløv, hvorved forstaaes den lethed, hvor- 



