1897] Ekersunds-Soggendalsfeltets bergarter. 9 



indeholde lidt augit, der til forskjel fra augitsyeniternes pleier at 

 være den før omtalte hypersthen, og saa noget titanjern. Leilig- 

 hedsvis kan ogsaa lidt kvarts og biotit optræde; men alle de fire 

 -sidstnævnte mineraler er kun tilstede i ringe mængder. Det, der 

 er det egentlige karakteristiske for labradorstenene, er labrador, og 

 kun den er, hvad man kalder væsentlig bestanddel. De rødlige 

 labradorstene benævnes ofte, saavel af stedets befolkning som af 

 de forbireisencle, paa grund af sin farve, granit. 



Labradorstenens udseende er paa de forskjellige steder tem- 

 melig forskjelligt, alt efter de optrædende bestanddeles mængde- 

 rforhold, efter feldspatens udseende og strukturen. Udskiller vi de 

 forskjellige varieteter efter deres makroskopiske udseende faaes 

 følgende: 



1) Lyserød labradorsten næsten udelukkende bestaaende af labra- 

 dor (Ogne, Kekefjord). 



2) Graalig-violet labradorsten næsten udelukkende bestaaende af 

 labrador (Ekersund, Tovdal). 



•3) Hvid labradorsten med grønlige striber af omvandlingsproduk- 

 ter (Aaensire, Bru). 



4) Graalig-violet labradorsten med iblandet hypersthen og titan- 

 jern (Ekersund, Helleland). , 



5) Lyserød labradorsten med iblandet hypersthen og titanjern 

 (Helleland). 



6) Lyserød labradorsten med striber af hypersthen og titanjern 

 (Kyland). 



7) Hvidagtig labradorsten med parallele striber af hypersthen og 

 titanjern (Ekerøen). 



8) Blaaliggraa, storkornig labradorsten dels med dels uden hy- 

 persthen og titanjern (s. ø. f. Hæskestad og paa Hitterø og 

 fastlandet ligeoverfor). 



Af disse forskjellige varieteter kan der paa grund af belig- 

 genhed og egenskaber ved selve stenen kun blive tale om no. 1, 2, 

 4 og 7, vi skal derfor nærmere omtale disse og særlig da behandle 

 den første. - # 



Den lyserøde af næsten udelukkende labrador bestaaende labra- 

 dorsten, minder som allerede før bemerket paa afstand noget om 

 granit og betegnes derfor ofte baade af stedets befolkning og for- 

 bireisende som „den røde granit". Benest og lettest tilgjængelig 

 forekommer denne bergart i trakterne omkring Ogne (fra Bruvan- 

 det og til ned mod Helvik) og Eekefjord (fra Ovendal der ligger 



