1897] Fosforsyregeh alten i Ekersunds-Soggendalsfeltets bergarter etc. 7 



saa er denne betydelig. Præparater af disse bergarter viser for- 

 holdsvis talrige, større klumpformede apatitindivider, og professor 

 Vogt's analyser for noritgangene viser 2 — 2,2 pCt. fosforsyre og 

 mine for noritfeltet omtrent 1,3 pCt. En lignende fosforsyrege- 

 halt paa 2 — 2,2 pCt. viser ogsaa de i udstrækning ikke ubety- 

 delige diabasgange. 



I adamellit og banatitfelterne er fosforsyregehalten mindre end 

 i de to sidstomtalte felter. Jeg antager, at jeg neppe kan tåge 

 feil, naar jeg efter de foretagne mikroskopiske undersøgelser anslaar 

 den til gjennemsnitlig omtrent 0,3 pCt. Denne viser sig, som det 

 af de nedenfor indhentede oplysninger vil fremgaa, at være tilstræk- 

 kelig til at hindre benskjørhed. 



Lad os saa med denne oversigt over fosforsyregehalten i frisk 

 erindring se lidt nærmere paa de rækker af forespørgsler, som jeg 

 under mine reiser har anstillet for at faa rede paa benskjørhedens 

 optræden, og jeg tror, man skal være enig i, der er en merkelig 

 relation mellem disse to ting, forsvindende liden fosforsyregeh alt i 

 bergarten og benskjørhed hos kvæget, der lever af de planter, der 

 vokser paa vedkommende bergarts forvitringsmateriale. Jeg skal 

 under behandlingen af forespørgslerne gruppere disse herredsvis og 

 gaar herunder stadig fra de nordvestligste herreder og nedover 

 mod sydøst. 



I Ogne er direkte forespørgsler gjort paa 14 gaarde, og 

 overalt har svaret været det samme: „Kvæget plages af benskjør- 

 hed." Paalidelige og lokalkj endte folk har erklæret, at, saavidt de 

 ved, lider kvæget overalt i Ogne af benskjørhed. Maaske er heie- 

 gaardene i det indre de mest plagede. Kj ørene pleier om som- 

 meren at sendes op til Birkrem. Bergarten er i Ogne en for det 

 meste temmelig ren labradorsten. I preparater herfra har jeg ikke 

 seet' spor af apatit. 



I Ekersunds herred er forespørgsler gjort paa 5 gaarde. Over- 

 alt benskjørhed. Illustrerende er, hvad en gaardbruger en mils vei 

 fra Ekersund har berettet mig. Da vedkommende gaardbruger for 

 en del aar siden kom for at overtage sin gaard, fodrede han kvæ- 

 get med det samme, som de var vant at give kvæget i hans hjem- 

 bygd, og følgen blev, at udpaa sommeren blev alle kj ørene angrebet 

 af benskjørhed. Da en ko ud paa høsten skulde kalve, viste det 

 sig, at den var saa klein, at den ikke kunde klare dette, men 

 straks maatte slagtes. Da man saa senere spiste den, var benene 

 saa aldeles skjøre, at de kunde plukkes isønder. Siden den tid 



