Otaar man paa Hardangerjøkelen eller en av dens tinder og 

 ser sydover møter øiet et bølgende hav av blaanende aaser, blin- 

 kende vand og endeløse myrer. Langt ute i vest hæver Haarteigen 

 sig fantastisk-eventyrlig og i øst stikker Gausta sit spidse hode 

 høit mot himlen. Det er Vidden, som møter en, og har man følt 

 dens stemning forlater den en aldrig, man længes tilbake til den 

 som til urnaturen, den stiller ens længsel mot ensomhet og ro og 

 den forfrisker ens legeme og sjæl. 



Hardangervidd en er høifj eldet mellem Hallingdal, Numedal og 

 Telemarken i øst og Hardanger i vest. Fra Sørfjorden i Hardanger 

 stiger den steilt op til en høide av ca. 4000 fot, den hviler sig ut 

 i lange blaaner med lav horisont for at sænke sig langsomt ned 

 mot dalene i øst. Vandskillet mellem øst- og vestland følger om- 

 trent amtsgrænsen til syd for Tinhølen, men svinger saa vestenfor 

 Normandslaagen. Det er lite markeret, ja ved Tøreidet vest for 

 Normandslaagen, mellem de to Heisankjern, er det ikke mere end 

 1 å 2 m. høit og ca. 100 m. bredt. 



Et blik paa amtskartet fig. 1 vil gi et galt indtryk av Vidden. 

 Fjeldsiderne er langtfra saa bratte og formerne i det hele tat ikke 

 saa markerte, som man efter dette faar indtryk av. Høiderne hæver 

 sig sjelden mere end 500 fot over sletten og som regel er de meget 

 lavere. I den nordlige del, opunder Jøkelen, er dog terrænget 

 mere kuperet, men kommer man forbi Halnevand, blir fjeldene lavere 

 og vidderne større, samtidig som selve høisletten hæver sig sydover 

 mot Normandslaagen. 



Mange ferdselsveie (slæp) fører fra gammel tid over Vidden. 

 De fleste gaar fra Eidfjord til dalene paa østsiden; de er lette at 

 følge og viser spor av aarhundreders slit. Nu brukes de litet. 



De karter, som man har over Vidden er utgit i aarene fra 



