1911] Hardangerviddens ældste befolkning. 5 



Likesom de fleste av vore fjeldstrækninger har Hardangervid- 

 den været skogbevokset, og i myrene findes endnu paa mange steder 

 røtter og stammer av furu og birk. Hr. Adolf Dal, der i 1893 

 foretok myrundersøkelser paa Vidden, anser det efter disse for bevist, 

 „at Hardangervidden fordum har været bevokset med skog, hvorav 

 sandsynligvis skognøkne topper stak op omtrent som nu langt nede 

 i dalene/ Skogens forsvinden, uttaler han, skyldes sandsynligvis 

 klimatiske forandringer. (A. Dal: „Fra en reise paa Hardanger- 

 vidden 1893". Naturen 189-1 pag. 58). 



I samme retning uttaler hr. P. A. Øyen sig i en avhandling 

 i museets aarbok for 1894—95 nr. IV med titelen: „Nogle træk av 

 Hardangerviddens geologiske og archæologiske forhold". 



Han kommer til det resultat, „at der forut for den nuværende 

 periode, der med et rundt tal kan siges at omfatte de sidste 2—3 

 aarhundreder, gik en periode i klimatisk henseende gunstigere end 

 den nuværende, og at man i denne periode fra den historiske tid 

 efterhaanden kommer tilbake til den archæologiske/' 



Avhandlingen er forsynet med talrike literaturhenvisninger. 



Spredt over hele Vidden findes mangeslags spor efter at folk 

 ogsaa har færdes her i længst forsvundne tider. Der er hustomter 

 av forskjellig slags, oftest ved våndene, men ogsaa i dalene og paa 

 fjeldtoppene, der er rengrave og der er hauger av renben. Disse 

 sidste var det som først tiltrak sig opmerksomheten og vakte in- 

 teressen for Viddens fortid. 



I begyndelsen av det forrige aarhundrede fandt nogen bønder 

 fra Simodalen paa at de vilde søke at gjøre disse benhauger om i 

 penge ved at la dem male til benmel, og i 1838 reiste de i den 

 anledning til Bergen med en prøve. Noget økonomisk utbytte fik 

 de ikke av turen, men stiftamtmand Christie fik høre om saken, 

 der vakte hans interesse, og han fik bragt paa det rene, at benene 

 skrev sig fra nogen store hauger ved Finsevand. Han bestemte sig 

 til selv at undersøke dette sted nærmere, men heri blev han hindret 

 av sygdom, og paa hans anmodning foretok kand. teol. W. Koren 

 en undersøkclsestur paa Vidden i 1840. Kand. Korens egen be- 

 retning foreligger ikke, men paa grundlag av denne offentliggjorde 

 Christie i Urda II (Bergen 1842) en kort meddelelse om de ind- 

 vundne resultater. Han kalder selv meddelelsen foreløbi°- o£ bebu- 



