N 



oget av det mest iøinefaldende ved de gamle bopladser paa 

 Hardangervidden er de store avfaldsdynger eller benhauger, som 

 omgir dem. Det var ogsaa disse benhauger, som først gav anled- 

 ning til, at bopladsene blev nærmere undersøkt. Omkring 1838 

 forsøkte nogen bønder i Eidfjord at nyttiggjøre sig benhaugene. 

 De førte en ladning ben til Bergen, hvor de blev solgt for at op- 

 males til benmel. Forsøket var ikke regningssvarende, men ved det 

 fik stiftamtmand Cheistie underretning om bopladsene, og paa hans 

 anmodning undersøkte i 1840 cand. theol. Wilh. Koren dem paa 

 Sundtangen ved Finsevand. I „Spoer af finske eller lappiske Folks 

 Ophold i Oldtiden paa Høifj eldene i Bergens Stift" *) gir Christie 

 en kort foreløbig redegjørelse for Korens undersøkelse. Det heter 

 i denne, „at der paa flere steder ved fjeldvande imellem Eyfjord og 

 Hallingdal, og navnligen ved Findsevand og Lougen eller Normands- 

 lougen sees store runde eller langagtige med jord belagte og med 

 græs samt mose bevoksede høie, fra IV2 til 5V 2 alens høide og 

 fra 25 til 84 alens omfang, indeni bestaaende af rensdyrs-been og 

 horn, der ligge tæt sammenpakkede, i mere eller mindre bedærvet 

 tilstand . . . ." 



I 1859 besøkte antikvar Nicolaysen bopladsene ved Finsevand. 

 I en indberetning til det akademiske kollegium 2 ) skriver han om 

 avfaldsdyngerne kun at saadanne findes ved alle tre bopladser, men 

 at de ved søndre plads indeholder mindre dyreben og at de er mere 

 opløste end ved de øvrige, hvorfor søndre boplads muligens er den 

 ældste. 



En utførligere omtale av avfaldsdyngerne gir skolebestyrer 

 Bendixen, som i 1891 besøkte bopladsene ved Store Krækjavand 

 og det følgende aar de paa Sundtangen ved Finsevand. Om avfalds- 



1 ) Urda, vol. 2, 1842, pag\ 408. 



2 ) Aarsberetn. For. norske Fortidsm. Bevaring- 1860 (1861) pag. 5. 



9 



